"Schutzhund" u protinožců
(převzato z časopisu PES přítel
člověka ročník 45, č. 1/2000, str. 46)
![](images/Image2.jpg)
Jeli jsme po hlavní silnici vedoucí z
města na jih, kolem překrásného buddhistického chrámu, náhle jsme zahnuli doleva,
kde byla kolem spousta rodinných domků. Jakmile jsme se po chvilce dali vpravo, domky
ustaly a vysoké zdi po obou stranách této postranní silničky byly neklamnou známkou,
že za nimi jsou sportovní hřiště. To byl náš cíl. Vystoupila jsem z auta a
přikročila ke statnému muži: "Hledám pana Hoffmana," a muž hrdě hlásil:
"Já jsem Bill Hoffman." Vysvětlila jsem mu, kdo jsem, proč jsem přišla,
totiž podívat se, jak se v Austrálii cvičí "schutzhund" (neboli pes
obranář). Australané příliš nedůvěřují výcviku obrany, hlavně proto, že pes
se musí při výcviku naučit kousat do rukávu. Výcvik a patřičné zkoušky se tu
sice konají již čtrnáct let, ale naše střešní organizace, Australian National
Kennel Council, uznala obranu jako sport teprve před čtyřmi roky. Uznala, ale
nepřijala za vlastní, a tehdejší prezident ANKC to odůvodnil tím, že právě v
době, kdy media přinášela téměř každý týden zprávy o lidech, pokousaných
volně pobíhajícími psy, nechtěla tato organizace budit dojem, že schvaluje výcvik k
napadání. Není divu, že se tedy výcvik koná až v nejzazší části toho
posledního hřiště, kam už nikdo nechodí.
Výcvik obrany založil v Austrálii
výcvikář John McDonald ve Viktorii pod jménem Australian United Schutzhund Club
(zkráceně AUS). "Před přijetím do klubu musí pes dokázat, že může
žít s lidmi a není okolí nebezpečný", říká John. To znamená mít základ
poslušnosti (na vodítku a bez něj), být schopen zůstat uvázán sám před obchodem,
kde lidé proudí kolem a nebát se dvou výstřelů. Dnes je v Austrálii celkem 13
schutzhund klubů se 750 členy. Všechny kluby cvičí podle stejné osnovy: první
část je stopování, druhá poslušnost a třetí obrana.
Na stopě musí pes najít dva kousky
šatstva a musí pracovat rychle. John říká, že rád vidí perfektní provedení (a
kdo ne?). Každá část se boduje ze sta bodů, a po ukončení dostane psovod hodnocení
rozhodčího.
Druhá část, poslušnost, zahrnuje půlkilometrovou chůzi u nohy (na vodítku i bez) s
obraty vlevo a vpravo a s automatickými zastávkami (bez povelu k usednutí. Na řadu
přicházejí také výstřely a přenesení činky přes překážku. Závodí vždy dva
psi současně.
Obrana se skládá z revírování, vyštěkání pachatele, pokus o únik, zadržení,
prohledání pachatele a doprovod.
![](images/Image4.jpg)
Od některých členů klubu jsem se
předem dověděla, že Bill Hoffman - jako vedoucí osoba - odtrhl nedávno tento klub od
hlavního klubu AUS a že v celé Austrálii jsou jen dva rozhodčí, kvalifikovaní
posuzovat schutzhund (tj. John McDonald a Bill Hoffman). Ve queenslandském městě
Brisbanu má schutzhund podporu na vysokém místě. Žena, která studuje na zdejší
univerzitě chování zvířat a hlavně psů, Gabi Hoffmannová (nemá s Billem nic
společného), schutzhund obhajuje a vidí zjevnou výhodu ve dlouhodobém výcviku, kdy
majitel a pes se společně dobře poznají musejí pracovat jako tým a kdy je pes v
různých situacích pod důležitou kontrolou. Gabi se snaží nalézt test pro
štěňata, pomocí kterého by bylo možno odhadnout jejich budoucí povahu.
Připouští, že mnozí lidé se obávají schutzhundu, protože mají strach z
kousnutí. Gabi správně poukazuje na to, že právě necvičení psi kousnou častěji.
Velmi důležitý je vztah mezi pánem a psem a uvázání psa na řetěz ho může
úplně zkazit. Prohlašuje také, že schutzhund je vlastně jakousi zkouškou psího
charakteru, kde jsou bojácní nebo agresivní psi vyloučeni.
Již z prvních několika vět pana Hoffmana čišelo jeho
sebevědomí. Hbitě hlásil, že cvičí psy už třicet let (to je toho, moje
přítelkyně Eileen a já také), opovržlivě se zmínil o zakladateli australské
poslušnosti Jacku Goldstienovi, a při řeči nabíjel starou pistoli. Eileen, která mě
sem přivezla, stála jako opařená: má za sebou dlouholetý výcvik mnoha psů a také
několikaleté působení jako instruktorka poslušnosti ve velkém klubu pro všechna
plemena. Jako my, i ona dobře znala výcvikáře Goldstiena, a cení si jeho obrovského
přínosu pro australskou kynologii. Bylo po desáté hodině, a malá skupinka psovodů
začala pracovat. Jedna žena s německým ovčákem dělala poslušnost, jen tak, sama,
bez dozoru. Jiný muž s rotvajlerem cvičil odložení, a já jsem se rozhlížela po
ostatních: celkem tři ovčáci, tři rotvajleři, dva dobrmani a jeden španěl. Majitel
španěla viděl mé rozpaky a snažil se mi situaci vysvětlit. Byla totiž sobota a v
neděli měl tento klub roční zkoušky. Bill Hoffman mi o tom už pověděl, a na mou
otázku, kdo bude rozhodčí, vypnul prsa: "Já." Hned mě napadlo, že pro
osobní nedorozumění má skupinka těchto nadšenců zamezenou cestu k jinému, naprosto
nezávislému rozhodčímu. Vždy také zastávám názor, že více hlav více ví: co
jeden cvičitel propásne, to druhý, třeba rozhodčí, uvidí a psovodu navrhne, jak se
tomu vyhnout nebo chybu napravit. Nemohla jsem si vzít volno dva dny za sebou, a tak jsem
raději chtěla vidět výcvik než zkoušky. Stopování se odehrálo hned zrána a
jinde, to jsme neviděli, ale bylo nám řečeno, že pes, který nestopuje, může stále
ještě absolvovat další zkoušky, tzv. schutzhund A. Nestopuje? Dosud jsem si myslela,
že každý pes má schopnost sledovat pach, i když někteří sledují jen ten, který
se jim líbí (chyba výcvikáře) a někteří (jako můj bostonek) jsou proti
ovčákům, rotvajlerům a dobrmanům ve značné nevýhodě. A tak den začal
pozorováním poslušnosti: nemělo to žádnou formu, jen pan Hoffman občas vystřelil,
když se psovod se svým svěřencem vzdaloval. Všichni šli sice stejným vzorem (ale
jednotlivě), ale každý si dělal pomalou chůzi anebo běh kdy chtěl, pak na pokyn
Billa provedl přivolání a následovalo odložení. Přinesení činky přes překážku
apod. (kladina nebyla) se dělo až později, jaksi odděleně. Trénoval i muž se
španělem, ale jen poslušnost a odložení. O polední přestávce dělal kuchaře. Na
malých plynových kamínkách opékal kuřecí karbanátky, párky apod. Dobroty byly na
prodej ve prospěch klubu. Objednala jsem si kousek "bažanta, kterého jeho španěl
právě donesl", a věnovala jsem se trochu povídání. Graham Butters, chovatel
dobrmanů, mi předvedl svou čtyřměsíční fenečku, Bill předvedl dobrmana, který
prý býval úplný zabiják, viděla jsem rotvajlera s krásným pohybem, prostě
členové se chlubili tím, co měli. Někteří zatím připravili louku na revírování
a na zbytek poslušnosti, a po obědě se začalo. Nejdříve zase německý ovčák. Dva
z mužů dělali figuranty, ačkoliv také cvičili své psy. Zase se mi všechny cviky
zdály jaksi neucelené, provozování halabala. Po každém zakousnutí figurant
předstíral, že ho pes porazil, trochu spolu tak na oko zápasili, a nakonec psu vždy
rukáv dal. Chápu, že pes to má brát jako hru, ale nemá se v něm podporovat také
uspokojení z dobře vykonané práce? Ze všech úkonů vypadalo nejlépe zadržení
pachatele a doprovod. Mezi cvičiteli byla také mladá žena s hnědým dobrmanem, o
níž mi bylo řečeno, že to je její první pes na výcvik, a že do klubu chodí jen
tři měsíce. Podle výkonu psa bych řekla, že mladá žena je ten nejlepší
výcvikář na svě- tě: ne protože pes předvedl ten den nejlepší výkon, ale
protože jeho výkon za tři měsíce výcviku byl obdivuhodný.
Nedělních zkoušek se zúčastnilo pět
psů: tři na tzv. BH, z toho dva uspěli a jeden nepřeskočil s činkou překážku, ale
obešel ji. To je u nás ovšem nula a žádný pes nemůže projít u zkoušky, když má
z jednoho cvičení nulu. O zkoušku ze schutzhundu se pokusili dva, jeden dokonce prý o
SchH3, ale žádný neuspěl, pes pokoušející se o SchH3, neobstál na stopě. Podle
nadšení, které jsem viděla den předtím, bych očekávala více adeptů u zkoušek.
Ani rozdíly ve výkonech se mi nezdály tak velké, že jen pět psů by mohlo být ke
zkouškám připuštěno.
Kamila Mojžíšová
Zpracovala Klementová
Hana
(odpovědnost za veškeré chyby a
nesrovnalosti oproti originálu přebírá správce serveru www.rtw.cz,
další informace naleznete v časopisu "PES přítel člověka" č. 1/2000)
![ReliefSm.jpg (6429 bytes)](images/ReliefSm.jpg)
|