Dohovor psů s kočkami
(z knihy: Co má pes na jazyku, autor:
Stanley Coren)
Moje
babička Lena mi vyprávěla pohádku o tom, proč psi nenávidí kočky.
Je pravděpodobně litevského nebo lotyšského původu, jako
ostatně mnoho jejích pohádek.
Pohádka
začíná krátce potom, co byli Adam a Eva vyhnáni z ráje. Byla
to kouzelná doba, kdy zvířata ještě uměla mluvit. Měla dar řeči
od Boha, takže každé z nich zašeptalo své jméno Adamovi a tato
jména se stala částí lidského jazyka. Časem však zvířata
mluvit zapomněla.
Adamovi se vedlo špatně, protože svět mimo rajskou zahradu byl
nehostinný a nebezpečný. Celé dny trávil bud lovem, nebo sedlačením.
Ale ani v noci si neodpočinul. Z lesa přicházela různá zvířata,
připravovala ho o jeho pracně dobytou potravu nebo dobytek,
dokonce i ohrožovala jej a jeho rodinu. Nemohl spát, a tak se jeho
zdraví a nálada stále zhoršovaly.
Pes žil v lese jako divoké zvíře, lovil a sháněl si potravu.
Když viděl, jak se vede Adamovi, usoudil, že je to příležitost
pro ně oba. Přišel k člověku a nabídl mu dohodu.
Já budu hlídat tvůj dům v noci, abys mohl spát. Pomohu ti lovit
a pást tvoje stáda, aby prospívala. Na oplátku ty mě necháš
odpočívat ve svém domě u ohně, budeš mi dávat potravu a po-
staráš se o mne, až budu tak starý, že nebudu moci celý den
pracovat."
Adam se podíval na psa, který vrtěl ocasem. Věděl, že když
pes mává ocasem, říká pravdu a je věrný, proto přijal jeho
nabídku a stali se společníky.
Byla
to změna k lepšímu. Adam mohl v noci spát a pes spustil poplach,
když přišla zvířata příliš blízko, takže je společně
odehnali. Adamovi trval lov kratší dobu, protože pes stopoval a
pronásledoval zvěř; zbytek času použili ke střežení stáda,
které se již nezmenšovalo, takže pes měl více práce. Za to
Adam psa krmil a staral se o něj a dopřával mu místo u ohně.
V
té době si kočka pohodlně žila v lese. Ale byla nespokojená,
protože kočka je v podstatě líné stvoření, které raději celý
den spí, než by lovilo myši v hustém křoví nebo celé hodiny
číhalo na ptáky. Kočka se podívala se na Adamův domov a řekla
si, že by se jí hodil. Myši přitahovala potrava, kterou měl
Adam uloženou, stačilo jenom být poblíž, nejlépe v Adamově pěkném
teplém domě, aby je mohla pochytat. A navíc Eva sypala zrní na
zem, aby přilákala zpěvné ptáky, jejichž zpěv ráda
poslouchala. Byla by tu příležitost ulovit ptáky, kteří sem přilétali,
bez dlouhého čekání ve studené mokré trávě. Tak přišla i
kočka k Adamovi a nabídla mu dohodu.
"Člověče," řekla kočka, "budu lovit myši, které
ti žerou zásoby a zbytek zkazí. Na oplátku chci jenom teplé místo
u tvého ohně, úkryt a tu a tam trochu smetany nebo mléka."
Adam kočce nevěřil jednak proto, že na slunci přivírala oči
na úzkou štěrbinku, až mu připomínaly hada, zlou bytost, která
zavinila, že jeho rodina byla vyhnána z ráje.
"A co Evini zpěváčci?" zeptal se. "Viděl jsem v
lese, že chytáš ptáky, zabíjíš je a požíráš."
Kočka člověku zalhala: "Já chci lovit jenom myši a ptáky
nechám na pokoji." A protože to byla chytrá a prohnaná kočka,
zamávala ocasem, jak to často vídala u psa. Nedovedla však
napodobit psí mávání ocasem dokonale, takže švihla ocasem jako
had. Věděla, že mávání ocasem je u psa známkou
pravdomluvnosti, důkaz, že jeho úmysly jsou poctivé. Adama to zmátlo
a při- stoupil na dohodu.
Kočka
ale Ihala. Lovila sice myši, ale když se Adam a Eva nedívali, číhala
poblíž místa, kde se krmili zpěvní ptáci, chytala je a zabíjela.
Eva to nejdřív nezpozorovala, protože myslela, že si ptáčci
hledají potravu v lesích.
Jednoho
teplého dne byla Eva doma, pes spal na dvoře a Adam stříhal ovce
v ohradě. Kočka uviděla zpěváčka blízko hromádky zrní a
zabila ho. Ale utekla a schovala svou oběť, když slyšela,
že Eva přichází. Upustila ještě teplé tělíčko poblíž spícího
psa, stočila se opodál a předstírala, že spí. Eva uviděla krvavé
tělíčko a rozzuřila se. "Kočko, to jsi udělala ty?"
Kočka řekla: "Já ne, to pes." A mrskala ocasem jako
had, tak- že si Eva myslela, že kočka mluví pravdu. Popadla
koště a začala psa bít a nadávat mu. Řekla, že nedostane
večer jídlo a bude muset být za trest venku v chladnu.
Adam slyšel hluk a přiběhl se podívat, co se děje. Když mu Eva
řekla, co se stalo, obrátil se ke psovi a zeptal se, je-li to
pravda.
"Já jsem spal a vzbudil jsem se teprve, když mne Eva bila.
Nezabil jsem ptáka, ale často jsem viděl kočku, jak se plíží
kolem ptáků, když se krmili." Pes zamával ocasem. Bylo to
pomalé a váhavé mávání, ale Adam byl přesvědčen, že pes
mluví pravdu. Zeptal se také kočky, ale ta opakovala svou lež a
také mrskala ocasem.
"Oba vypadáte důvěryhodně, když se podívám na vaše
ocasy, ale jeden z vás musí lhát."
"Kočka
lže i ocasem," řekl pes. "Podívej se, jak mává
ocasem. My držíme ocasy zpříma jako cestu mezi pravdou a nebesy.
Naše ocasy se vlní jako tráva nebo rákosí v božím větru.
Kočičí ocas se kroutí a vlní jako had, takže dokazuje, že
kočka Iže." Adam
se podíval a pochopil.
"Nerozuměl
jsem tomu, co jsem viděl. Když pes mává ocasem, znamená to, že
je poctivý a spolehlivý, ale když kočka mrská ocasem, znamená
to, že chystá něco zlého a chce tě doběhnout. Pse, když uvidíš,
že kočka vrtí ocasem, pamatuj, že připravuje nějaký klam. Máš
mé svolení, abys ji potrestal."
Kočka protestovala a zase Ihala: "Mluvím pravdu!" Jenže
nyní ji pohyb ocasu prozradil. Když to pes viděl, okamžitě
skočil na kočku a zahnal ji na strom. Od té doby psi vždycky honí
kočky. Jakmile uvidí pohyb kočičího ocasu, vědí, že kočka
zase chystá nějakou neplechu.
Jsem
touto pohádkou fascinován, protože obsahuje důležité zrnko
pravdy, ne o Adamovi a Evě, ale o psech a kočkách. Psi mluví po
psím a kočky zase po kočičím, takže mnohé stejné pohyby a
signály znamenají pravý opak. Když jsem se naučil více o
jazyku živočichů, objasnilo mi to mnohé o nepřátelství a
neshodách mezi kočkami a psy, mimo jiné i to, že jde o
nedorozumění plynoucí z rozdílnosti jazyku. Přirozená povaha
divokých kočkovitých a psovitých šelem je předpokladem pro
rozdílné jazykové projevy těchto dvou typů zvířat. Psovití
žijí společensky ve smečce, a jak jsme se už dověděli,
dorozumívají se spolu díky přesně vymezenému postavení a
povinnostem, předávají si informace, ladí svou činnost a vyhýbají
se konfliktům s jinými členy smečky. Až na Ivy však jsou
kočkovité šelmy svou povahou osamělí lovci. Jejich styky s jinými
členy vlastního druhu se omezují pouze na teritoriální
konflikty nebo na páření a výchovu mláďat. Domácí psi a
kočky se často dostávají do těsné blízkosti, protože obývají
stejnou domácnost a stejné prostředí. Mohou získat společný
jazyk? Dokážou se spolu dorozumívat? Jaké problémy vyvstávají,
když se pes pokouší komunikovat po kočičím a kočka po psím
způsobu? Než začneme srovnávat způsoby dorozumívání koček a
psu, musíme vědět trochu víc o chování koček. Už víme, že
psí smečka v mnoha ohledech zrcadlí organizaci lidské
společnosti s pěkně přímým, stupňovitým uspořádáním od
vrcholku ke dnu. Díky tomu je struktura smečky stálá: pokud je
dominantní alfa pes nepřítomen, nastupuje na jeho místo pes č.
2 a všichni ostatní členové skupiny ho uznávají za vůdce.
Když kočky musí žít společně, vytvářejí také strukturu
skupiny s dominantní hierarchií. Ovšem spolupracují daleko méně
než psi. Nedá se říci, že jsou asociální nebo antisociální,
ale nevyvinula se u nich přesná soustava společenské organizace.
Dominantní kočka zaujímá výjimečné postavení a všechny
ostatní kočky jsou jí podřízeny. Tento "kočičí král"
bývá zpravidla osamělý a chrání své místo na spaní a
potravu. Když s ním jiná kočka vyvolá konflikt, alfa to nikdy
nepřehlédne a nezapomene, vztahy mezi nimi zůstávají trvale
napjaté a nepřátelské. Podřízené kočky mají také určitou
hierarchii, ale ne přímou. Tak například Mourek může být
dominantní vůči Felixovi a Felix může být dominantní nad
Mackem, ovšem Macek může být dominantní vůči Mourkovi. Každá
kočka se snaží vyniknout nad ostatní kočky, a tak se vyvíjejí
párové vztahy. Níže postavené kočky se nechovají jako níže
postavení psi. Omezují se většinou na obranu,
nepřátelství nebo plachost. Předvádějí podřízenost nebo mírumilovná
gesta vůči dominantní kočce, ale níže postavené kočky často
prostě ignorují výše postavená zvířata, takže vypadají,
jako by vůči nim byla slepá a hluchá.
U
psů teritorium patří smečce. Ačkoliv každý pes má vlastní
oblíbená místa,jiný člen téže smečky nebo rodiny je může
využít, aniž by vyvolal konflikt. U koček má každý jedinec
vlastní územní nároky, které vymezuje sám - a sám také své
teritorium brání. Protože kočky často využívají celý
prostor, je obvyklé, že nejvýše postavená kočka nejen ovládá
největší část území, ale zaujímá také nejvyšší místo,
odkud má dobry přehled, například na ledničce nebo knihovně.
Zde je často klíč k mírovému soužití mezi kočkami a psy,
pokud se musejí dělit o prostor. Protože psi nedovedou šplhat,
kočky obsazují vyvýšená místa a mají pocit, že jejich územní
nadvládaje nenapadnutelná.
Při
dorozumívání kočky používají zvuky, výrazy tváře, postoje
a pohyby ocasu i těla podobně jako psi. Některé známky jsou
podobné, jaké užívají psi, ale mnohé odlišné. Srovnejme
zvuky, které vydávají kočky, s těmi, jež používají psi.
Kočky předou, mňoukají, syčí, prskají, řvou, skřečí, ječí,
kvílí. Psi rozumějí některým z těchto zvuků, ale ne všem.
Základním
kočičím zvukem je předení. Tento vrčivý zvuk je zcela
určitě určen ke komunikaci, protože kočky předou pouze ve
společnosti živých bytostí, například jiných koček, lidí
nebo jiných domácích zvířat. Všechny kočky předou stejně:
mají asi 25 cyklů za sekundu, a to nezávisle na pohlaví, věku
nebo plemeni. Pouze intenzita a trvání tohoto zvuku závisí na
situaci. Jak kočka vyluzuje předení, je tak trochu tajemství.
Jedna populár ní teorie tvrdí, že tyto vibrace vydává řada
"nepravých hlasivek" uložených blízko pravých
hlasivek. Jiná teorie předpokládá, že zdrojem jsou stahy svalů
v hrtanu a bránici. Existuje ještě další teorie, která
považuje změny v proudění krve za zdroj vibrací vzdušného
sloupce v průdušnici, jenž pak končí chvěním v dutinách
hlavy. Ve skutečnosti však nevíme, jak tento zvuk vzniká.
Víme
zato, že kočky začínají příst velmi brzy Koťata předou, už
když sají u matky. Zdá se, že předení matky a koťat je jakýmsi
znamením spokojenosti. Matka kočka často přede, když se vrací
do pelíšku, aby informovala svou rodinku, že je doma a všechno
je v pořádku. Koťata
předou, když si začínají hrát s ostatními. Obvykle je předení
známkou dobré nálady a spokojenosti. Ovšem kočky vydávají
podobný zvuk, když mají velkou bolest nebo prožívají
neobyčejný strach. Možná proto, že předení je obvykle
pozitivní znak, takže kočka může získat určitý pocit
jistoty, když slyší vlastní předení. Je to podobné počínání,
jako když si bázlivé dítě cestou kolem hřbitova za temné,
bezměsíčné noci hvízdá. Známé a příjemné zvuky
představují jakousi oporu, povzbuzení, dodávají odvahu předstíráním,
že je všechno normální a
dobře dopadne.
Zatímco
jiné kočky reagují na předení a také lidé mají z těchto
spokojených zvuků radost, psům jsou zřejmě víceméně lhostejné.
Ověřil jsem si to demonstrací, to jest nahráním kočičího
předení na pásek, který jsem přehrál čtyřem psům. Psi odpočívali,
ale nespali. Uši jednoho psa se okamžitě nastražily, jiný se mír
ně nadzvedl a napůl obrátil hlavu po zvuku, kdežto další dva
nijak nereagovali. Zvířata prostě neměla o tento zvuk zájem,
nepřikládala mu takový význam, aby vyskočila na nohy a začala
ho zkoumat nebo aspoň podstatně změnila polohu těla.
Jiným
výhradně kočičím zvukem je mňoukání. Tento zvuk vzniká při
otevřené tlamičce a díky závěrečné slabice "au"
připomíná lidem celé slovo. Mňoukání má mnoho variací,
pokud jde o výšku, intenzitu i trvání zvuku. Existuje také tiché
mňoukání, kdy kočka dělá pohyby tlamičkou, spojené obvykle
se zvukem, ale my nic neslyšíme. Ovšem analýza záznamu tichého
mňoukání prozradila, že ve skutečnosti kočka vydává zvuk.
Protože však kočičí sluchové schopnosti jsou mnohem lepší
než naše, tento zvuk je příliš vysoký, než aby jej lidské
ucho mohlo zaznamenat.
Kočičí
mňoukání je, jak se zdá, uzpůsobeno určitému účelu. Kočka
je vydává, když je hladová a dožaduje se krmení, když má
pocit, že je na špatné straně dveří a chce otevřít - nebo
když chce pouze vzbudit pozornost. Zajímavé je, že mňoukání
je patrně většinou určeno lidem. Velmi mladá koťata občas
mňoukají na matku, ale jakmile vyrostou, nikdy nemňoukají na jiné
kočky, psy nebo jiná další domácí zvířata. Psi většinou
dobře chápou, že mňoukání nemá s nimi nic společného, a jen
zřídka se pohnou k
mňoukající kočce.
Jediným
zvukem, který mají psi i kočky společný, je vrčení a mručení.
U obou je to hrdelní zvuk, ale vrčení je hlubší a je doprovázeno
zdviháním pysků a ukazováním zubů. Jak psi, tak kočky tímto
zvukem usilují o zvětšení vzdálenosti mezi sebou. Vrčení je
vždycky adresováno určitému jedinci. Je to agresivní signál,
někdy podbarvený strachem (mručení může být spíše bázlivé).
Obecně řečeno pes reaguje na kočičí vrčení tím, že se
zastaví, a kočka na psí vrčení tím, že uteče, pokud může.
V téže místnosti plné psů, kde jsme zjistili, že nereagují na
předení koček přehrávané z pásku, mělo kočičí vrčení
určitý efekt. Zvedlo všechny čtyři psy na nohy, dva začali
přebíhat a vydávat mručivé zvuky.
![](images/psi_rec1.jpg)
Výraz
tváře koček je poněkud podobný psímu. Jak psi, tak kočky
zírají s široce otevřenýma očima, když mají strach. Mrkání
je u obou ubezpečující signál, který přerušuje hrozivé zírání.
Oči s napůl zavřenými víčky u psů obvykle znamenají
spokojenost a uvolnění, kdežto u koček důvěru a odpočinek.
Pokud, jde o význam signálů očí, jsou natolik zřetelné, že
není pravděpodobné, že by u obou druhů došlo k nedorozumění.
Také
signály ušima jsou u psů i koček dosti podobné, jak je vidět
na protějším obrázku. Podobně jako pes i spokojená a uvolněná
kočka má uši vzpřímené, obrácené dopředu. Také klidná a
pozorná kočka má uši vzpřímené, ale nakloněné trochu
dopředu k tomu, co vzbudilo její zájem. A docela jako pes také
polekaná kočka přikládá uši k hlavě dozadu, ačkoliv v
některých případech se zploští do stran, takže budí dojem
křídel letadla.
pokračování
.........
Zpracovala:
Klementová
Hana
![](images/ReliefSm.jpg)