Neovladatelný
roční leonberger
(převzato z časopisu Pes přítel člověka ročník 45, č. 9/2000,
str.12)
Máme
leonbergera. Odmala s námi žije v panelákovém bytě
spolu se třemi dětmi a třemi fenkami (jezevčice, pudlice).
Snažila jsem se psa odmala vychovávat, vštípit mu
základní poslušnost, a ze všeho nejvíc upevňovat povel
,,Ke mně" Za provedení cviku vždy dostal pamlsek,
nejčastěji maso.
Snažila jsem se o co největší kontakt s jinými psy, ale
bohužel u ostatních majitelů nebyl zájem, a ani náš
Endy neprojevil příliš ochoty ke hře se svými druhy. Od
jara do podzimu jsme as chalupě, kde sice není mnoho psů,
ale náš soused má o půl roku staršího německého ovčáka.
V létě, když se potkali na volno, si pohráli, honili se,
ale Endyho tyto hry příliš dlouho nebavily. Ovšem volně
se potkávali málo a za plotem na sebe štěkali. Po
návratu do města jsem se těšila, že Endyho dovychovám.
Většina malých psů, které se svým psem potkávám, na
něj urputně štěkají, a to se Endymu nelíbí. Pokud si
ho druhý pes nevšímá, nic se neděje, je klidný. Ale
pokud štěká, má snahu to oplácet a až mam práci ho
udržet. Samozřejmě velím: Nesmíš, K noze, Fuj! apod.
Stále ho mám na stahovacím obojku, tak mám jistotu, že
ho udržím, a pro jistotu často nosí náhubek. Pokud
nepotkáme dorážejícího psa, chodí Endy u nohy klidně
i bez vodítka. Snažím se ho brát všude s sebou (do města,
na nákupy)a samozřejmě i každé ráno do školky. Chodí
tam i jedna paní s dalmatinem, a náš Endy je doslova
nenávidí. Nejraději by se urval a porval se, chová se
jako nepříčetný. Oba bývají uvázáni u školky a zde
na sebe vrčí, nejvíce, když se k němu běžím a
odvazuji ho, že jdeme domů. Velmi ostře Endyho kárám,
ale v afektu vrčí i na mě, což se mi nelíbí. Vím, že
mám jednoduché možnosti, nebrat ho ke školce vůbec nebo
chodit v jinou dobu, ale nechci se problémům vyhýbat,
naopak, chtěla bych zvládnout svého psa v každé
situaci.
Další problém nastává na chalupě, kdy doslova
provokuje sousedova německého ovčáka. Když soused
svého psa zavolá, Endy taky poslechne. Když toto udělám
já, nereaguje, přestože ještě na podzim se nechal
odvolat. Když jsem si pro něj zašla, abych ho od plotu
odtrhla, v afektu mě kousl (ohnal se po mne - jen modřina).
Párkrát jsem ho plácla po čumáku, zase na mě vrčel.
Nikdy jsem své psy nebila a nechci s tím začínat. Svého
psa mám až moc ráda, ale nechci mu trpět jeho neposlušnost
a mám strach, že se příště budu bát pro něj k plotu
jít. Je možné, že se časem zklidní, nebo hraje roli,
že mám doma fenky? Ráda bych se také dozvěděla, co dělat,
když se spolu začnou prát dva velcí dominantní psi. Je
vůbec nějaká možnost, jak je od sebe rozdělit, nebo se
musí čekat, až jejich souboj skončí.
J.
S., Litvínov
Jako
majitelka více plemen psů jste se správně zaměřila na
poslušnost u svého leonbergera. S dřívějším šarplanincem
jste dokonce složila zkoušku základního minima, ale s
Endym již na cvičiště nechodíte. V tom vidím hlavní
problém. Cvičiště neslouti k tomu, abyste psa dokonale
vycvičila, ale zde získáváte stále nové informace a
zkušenosti. Váš pes zde cvičí ve velmi rušném prostředí
a snadněji si vytváří správné sociální návyky.
Procvičovat poslušnost v blízkosti jiných psů je
zkrátka nutné. Pes zde dostává silnější podněty
(právě v přítomnosti cizích psů), které vedou k přerušení
nežádoucí činnosti. Pes je nucen svou pozornost soustředit
na pána, a tak získáte alespoň dočasnou kontrolu nad
psem. Na tom je možné dále stavět. Vy i pes si na cvičišti
navyknete přerušovat nežádoucí činnost.
Důležité je, abyste používala jednoduchý stahovací
obojek s podlouhlými oky, které tolik netrhají srst.
Tento obojek zapínejte vždy do pevného oka tak, aby se
nestahoval. (Na stahovací oko zapínáme výjimečně, a to
jen máme-li obavu, že se pes může vyvléct. To používáme
na uvázání například před obchodem, kdy nemáme psa
trvale pod kontrolou. Pozor ale na uvázání třeba u
zábradlí, kde pes může přeskočit a následně se oběsit.
I o takových případech jsem již slyšel.)
Řetízkový obojek, který nestahuje, psa strhává a
podmíněný podnět, který pes dostává, je podstatně účinnější
než při škrcení. Další věc, která je v Endyho případě
trvale nezbytná, když jde ven, je košík. Tím předejdete
případnému riziku při jeho předráždění.
Je vcelku normální, že při pobytu na chatě Endy zpočátku,
když může, štěká na sousedovic ovčáka. I mezi psy
existuje při vzájemném kontaktu, zvláště když se delší
dobu neviděli, živá komunikace. Zpočátku mu ji umožněte
a později - například po pěti minutách, až se vybouří,
svého Endyho přivolejte, třeba na žrádlo. V tomto případě
ho přivolávejte až tehdy, když vidíte, že jejich
zájem už opadá. Pak je pravděpodobně, že přijde. Jen
prospěje, když občas zajdete k sousedům na kus řeči,
později i se psem. Podle situace psy uvážete ke stromům
či je odložíte. (účelem je, aby Endy mel možnost opět
se se svým sousedem - ovčákem, spřátelit. Vůbec
nejvhodnější by bylo (pokud máte dobré sousedské
vztahy zavést společné procházky na neutrální půdě
(mimo zahradu). Nejprve veďte psy na vodítku a později po
zlidněni jim umožněte volný pohyb. Záleží jen na vaši
vzájemné domluvě se sousedem. Psi se postupně přestanou
napadat, vycítí-li z vašeho vzájemného přátelského
sousedského rozhovoru, že je vše v pořádku a jejich
chování vás zas tolik nezajímá. (Sledujte je jen
periferně.) Oba psi ovšem musejí mít náhubky.
Uvědomte si, že tím, že psa držíte, abyste zabránila
v nežádoucím kontaktu, posilujete jeho averzi. Pokud
momentální kontakt není možný, psa rázně vycukejte na
neškrtícím řetízkovém obojku tak, aby se cuknuti
rovnalo okamžitému prudkému úderu do krku. Ani u menších
psů než je ten váš, nehrozí, že by cuknutím došlo k
poškození ohryzku. Jedná se o způsob neverbálního přerušení
nežádoucí činnosti. To používejte kdekoli, kde nejste
s chováním svého psa spokojena (například u školky).
Právě tato vaše zkušenost ukazuje na potřebu naučit se
ovládnout svého velkého psa v přítomnosti jiných, například
zuřivě štěkajících psů.
Pokud na ulici uvidíte, že váš Endy spatřil psa, ihned
mu bez povelu prudce škubněte. Tah nemá význam, nepřeruší
nežádoucí činnost,jen umocní oporu, kterou ve vás
cítí. V žádném případě ho po úspěšném minutí
jiného psa nechvalte. Nic mimořádného se přece neděje!
Minout cizího psa bez rvačky je přece normální a časem
se stane normální i pro vašeho psa tak proč pochvala? Je
běžné, že většina cizích psů při spatření
jiného, či dokonce obrovského jedince stejného druhu štěká.
Jde o směsici ostrahy a strachu. Přesto by tyto projevy
mel dobře zvládnutý a vyrovnaný jedinec ignorovat. Sama
se vrčeni vlastního psa vyhnete minimálním mluvením,
prudkým škubnutím, po kterém ihned měníte směr a
odvádíte psa z blízkosti jiného zvířete. Tím
dosáhnete rovněž postupně své nadřazenosti. Je nutné,
abyste se chovala rázně a s převahou. Správným,
rázným, silným cuknutím svého psa i trestejte. Pokud se
po přerušení nežádoucí činnosti psa ohlédne na vás,
ihned jej pochvalte a odveďte kousek dál i přesto, že na
vás vrčí.Jde o to, že když začínáte vycukání používat,
musíte s ním přestat v okamžiku kdy získáte
pozornost svého psa. Pokud byste s vycukáním pokračovala
i když se na vás dívá, mohlo by zpočátku dojít k
napadení. Tomu je nutno předejít. Později, až dojde k
jednoznačnému zařazení ve smečce, s určením vaší
dominance, nemělo by jakékoli nebezpečí z jeho strany již
hrozit. Jeho divokost se nepochybně s věkem a zkušenostmi
zmírní. Jde ovšem o to, jaké tyto zkušenosti budou.
Proto musíte Endymu zajistit, aby měl možnost pobývat a
cvičit v prostředí, kde se nachází více cizích psů.
Pokud dojde ke rvačce dvou velkých psů, ať již s
náhubkem, či bez něj, uchopí oba majitelé své psy za
zadní nohu nebo ocas, křičí a odtáhnou toho svého z
dosahu jeho soka. Nikdy psa neodtahujeme za obojek. V afektu
by nás pokousal. I v případě, že jsou rváči vybaveni
náhubkem, je velká pravděpodobnost, že se nám nějaký
prst do košíku připlete. V takovém případě dochází
k velmi bolestivým zraněním. Pokud jste u rvačky sama, může
pomoci jen rázné řešení, kdy svého psa odtahujete
stejným způsobem a druhého odháníte křikem. Pokud je v
dosahu voda, můžete psy postříkat hadicí, polít
nárazovým proudem z kýblu nebo je hodit do potoka.
Prioritou je vaše rozhodnost a schopnost improvizovat. K přerušení
rvačky vede jen silný podnět z vaší strany. Přestože
některé metody mohou působit nelidsky, musíte sama
odhadnout, zda je lepši psa udeřit zavčas, nebo počkat,
zda si vzájemně neublíží. Je ovšem pravda, že rvačka
u chlupatých psů ve velké většině nekončí vážným
zraněním.
Přeji vám dobré svaly, sebedůvěru a jistotu v konečný
výsledek.
Ivo
Eichler
(odpovědnost za veškeré chyby a nesrovnalosti oproti originálu přebírá
správce serveru www.rtw.cz, další informace
naleznete v časopisu " Pes přítel člověka" č. 9/2000)
Zpracovala:
Jana
Kovaříková
![](images/ReliefSm.jpg)