Morálka vystavovatelů u
protinožců
(převzato z časopisu pes přítel člověka
ročník 45, č. 8/2000, str. 44, 45)
![](images/vystav.jpg)
Kdysi dávno,
několik let po našem kynologickém začátku, jsme měli možnost
pořídit si malou kameru, která tenkrát byla ve velké módě a
jmenovala se Super 8. K tomu jsme museli mít také ostatní zařízení,
jako je promítačka a plátno. Bylo to splnění snu, o němž jsme
se domnívali, že nám umožní chov lepších jedinců. Chtěli
jsme vidět, jak se náš pes pohyboval ve výstavním kruhu, jaké
chyby jsme udělali při prezentaci našich psů rozhodčímu, a případně
jak se těchto chyb vystříhat.
Snad to skutečně znamenalo nějakou pomoc. Natáčeli jsme téměř
každou výstavu. Filmy byly často roztřesené a trhavé, umístění
tříd se tam objevilo většinou jen na okamžik a už následovalo
něco jiného. Takových filmů jsme udělali spoustu a jejich
kvalita byla naštěstí čím dál lepší.
Před dvěma lety se mi naskytla příležitost přepisu starých
filmů z formátu 8 mm na video VHS. Protože Super 8, jako ostatně
všechny tehdejší amatérské kamery, byla beze zvuku, byla jsem příjemně
překvapena, že firma, která přepis realizovala, podmalovala
obraz pěknou hudbou. Bohužel pohled do minulosti nebyl tak hezký,
jako existoval v mé paměti. Jednak proto, že člověk si pamatuje
jen pozoruhodné zážitky (ať už pěkné, nebo zdrcující, a
hlavně proto, že na filmu byli vidět jen běhající psi a za
nimi lidské nohy. Když jsme filmy před lety sledovali, znali jsme
každého psa, oblečení všech vystavovatelů a nedávné výstavy
jsme měli v živé paměti. Ale teď, po více než dvaceti letech,
každý z nás, pamětníků té doby, mohl stěží určit jen některého
psa nebo vystavovatele (podle křiklavého oblečení. Tehdy se nám
zdálo naprosto neetické filmovat se psy také jejich
vystavovatele, obličeje, k nimž naši čtyřnozí přátelé patřili.
Dnes by to však bylo velkou pomůckou při prohlížení těchto
"starožitností".
Už tenkrát se proslýchalo, že jistý vystavovatel
večeřel den před výstavou s
rozhodčím a druhý den - světe div se - dostal nejlepší ocenění,
nebo dokonce i BIS. Na výstavách nás to ani tak nepřekvapovalo,
ale jednou se mi svěřila manželka rozhodčího v poslušnosti, že
před zkouškami dostává poštou dary, například láhev whisky.
To se nám zdálo úplně nelogické: při zkouškách si pes musí
body zasloužit a obecenstvo kolem vidí, kde udělal chybu, takže
rozhodčí nemůže ocenit psa svého kamaráda tak, jak by chtěl.
V průběhu
vystavování jsme se však ani my neubránili tomu, že nás někdo
představil některému rozhodčímu, a nebo že jsme se s nějakým
rozhodčím spřátelili. Takové přátelství pro nás vždy
znamenalo, že jsme nešli na výstavu, kde náš známý posuzoval
naše plemeno. Tak jsme se ctí vystavovali po mnoho let a jsem přesvědčena,
že čestných vystavovatelů byla většina. Je však zarážející,
do jakých krajností někteří vystavovatelé jdou, jen aby jejich
pes vyhrál!
Nejčastějším příkladem je vystavovatel, který osloví rozhodčího
cestou na oběd, předvádí mu svůj nejnovější objev a švitoří:
"Ach, to je náhoda, pane Smith, právě jdu okolo. Viděl jste
již moji mladou fenečku? Právě minulý týden dostala báječné
ocenění." A za tohoto švitoření honem fenku staví do
správného postoje. "No, řekněte, není krásná? Očekávám,
že bude mít velkou výstavní kariéru." Byla jsem svědkem
této scény, a ačkoliv mě dotyčný "chlubílek" dobře
znal, vůbec se nestyděl.
Jako já jsem australskou občankou narozenou v Evropě, tak tu jsou
mnozí jiní vystavovatelé a chovatelé, kteří pocházejí z Řecka,
Itálie, Maďarska, Holandska apod., a mnozí tak jako já udržují
styky se zemí, kde se narodili. Jedna chovatelka dostává poštou
z Evropy časopis vydávaný klubem jejího zvoleného plemene.
Jednou jsem otevřela právě došlé číslo časopisu a na první
stránce byla fotografie ženy se psem ve výstavním postoji. Ženu
chovatelka dobře znala byla to prezidentka klubu jejího plemene
tady v Austrálii. Později se přišlo na to, že paní prezidentka
si vytvořila portfolio - albem fotek svých psů (s patřičným
oslavným popisem) a se svým vlastním obličejem, dobře
viditelným na každé fotografii. To pak rozesílala rozhodčím po
celém světě. A to je spíš ten "slušnější" pokus o
ovlivnění rozhodčího.
Některé případy jsou přímo nechutné. Jednou se konala důležitá
klubová výstava v Melbourne, na níž posuzoval rozhodčí (a
chovatel téhož plemene) ze západní Austrálie. Jedna z
vystavovatelek, která ve svém chovu použila plemeníka dotyčného
rozhodčího, jela na výstavu ze Sydney s přívěsným vozíkem,
kde bylo několik psů. Cestou vystavovatelka, kuřačka, odhodila
oknem auta ven oharek a ten byl čirou náhodou vtažen do větráku
přívěsného vozíku, kde způsobil požár. Než žena v autě
postřehla oheň a zastavila, bylo pozdě. Mladý pejsek umíral.
Nezbylo než se otočit a jet zpět. Doma
vystavovatelka sdělila
telefonicky zprávu o nehodě rozhodčímu, ten ji uchlácholil, aby
přiletěla na výstavu alespoň se svou fenou. Vystavovatelka přiletěla
a na konci výstavy na ni čekal titul BIS! Jiný chovatel by byl
tak stresován strašným zánikem mladého psa, že by nebyl v
náladě na vystavování. Chovatelé všech plemen tuto
vystavovatelku velice odsoudili. Ale lidé mají skutečně krátkou
paměť, na příhodu se zapomnělo. Nebo je to snad proto, že
chovatelka je také rozhodčí?
Jako jeden z
nejhorších příkladů nestoudné servilnosti je další případ.
V některých našich klubech je zvykem oddělit funkci sekretáře
klubu od sekretáře výstavy. Sekretář výstavy přijímá přihlášky,
vybírá poplatky, odesílá udělená čísla, připravuje katalog
do tisku a je centrálním organizátorem celé výstavy. A etika
káže, aby nevystavoval. Klubu jistého plemene se stalo, že tuto
funkci zastávala mladá žena. Očekávala rozhodčího na letišti
(jednalo se o rozhodčího ze zámoří a ubytovala ho v hotelu.
Bylo to těsně před Velikonocemi, v době, kdy kluby všech plemen
mají své klubové výstavy, a kdy také probíhá prestižní
Velikonoční výstava. Rozhodčí přijel do Sydney ve čtvrtek, v
pátek bylo na Velikonoční výstavě posuzováno plemeno, které měl
posuzovat v neděli. Sekretářka pozvala rozhodčího na Velikonoční
výstavu, což je podívaná nevídaná na celém světě. Během
dne ovšem "zabloudili" k místům, kde se vystavovali psi
právě daného plemene. Seděli na tribuně, katalog na klíně a
mile se bavili. Byla to náhoda, že sestra sekretářky vystavovala
její psy? A je vůbec možné, že neřekla: "Jé, tohle je
moje sestra, právě předvádí mou fenku Márinku?" Obě ženy,
sekretářka a její sestra nosily vždy podobné oblečení a vždycky
ve stejné nápadné barvě. V neděli, v den výstavy, zastavilo před
hotelem, kde byl rozhodčí ubytován, auto s přívěsným vozíkem
plným psů. Sekretářka sice nevystavovala, ale její psi byli předváděni
její sestrou. A výsledek? BIS.
Výstavní úspěchy rozhodčích, kteří jsou zároveň chovatelé
a vystavovatelé, přišly na přetřes mnohokrát. Odpověď,
kterou my obyčejní smrtelníci vždy dostaneme, je, že rozhodčí
mají větší zkušenost, a tak mohou udělat lepší rozhodnutí při
volbě plemeníka a že dovedou rozpoznat výstavní potenciál štěněte
s větší přesností. To je podle mne slabá výmluva. Znám
dlouholeté chovatele, kteří nejsou rozhodčí, a přece poznají
v každém vrhu štěně s nejlepším potenciálem. Já se mezi ně
nepočítám, protože věřím, že mladý pes prodělává prudký
vývoj a nelze vždy s určitostí předpovídat, že slibné štěně
dospěje ve špičkového jedince. Je nutno vzít v úvahu také
okolnosti, za jakých štěně vyrůstá, výživu, působení jeho
rodiny, dědičnost a mnoho dalších vlivů.
Podívejme se
však také na to, co ovlivňuje rozhodčí při posuzování. Je to
jistě kvalita psa, doufejme že mechanika jeho pohybu, líbivý
vzhled. Vystavovatel, handler, má bezesporu
ohromný vliv. Ne nadarmo se říká,
že například: "Franta vyhraje na výstavě i s kulhavým
psem." Někdy jsme to také viděli na vlastní oči. A jsou
rozhodčí, u nichž při posuzování hraje také úlohu obličej
majitele psa, zvláště je-li majitel vystavovaného psa také
rozhodčí. I zde totiž může platit: když já ti dám výborné
ocenění dnes, ty se budeš snažit mi dát vrcholné ocenění příští
týden (nebo měsíc). Lidé jsou na svého psa pyšnější než na
úspěch svých dětí. Udělají všechno možné, jen aby
vyhráli. Byli tu manželé, kteří byli vždy oblečeni v zeleném
a také vodítko měli zelené, aby prý nenápadně ovlivnili
rozhodčího jim dát BOB (zde je za BOB vždy zelená stuha).
Letos jsem
pozorovala posuzování na Velikonoční výstavě, rozhodčí byl
ze zámoří, jednalo se o nepříliš početné plemeno. Na výstavě
jsou jen čtyři třídy pro psy a čtyři pro feny, tedy osm tříd
pro celé plemeno. Z těchto osmi tříd šest vyhrála táž
vystavovatelka. Hledím do katalogu: jen dva psi, vystavované touto
ženou, nesli jméno její chovatelské stanice, ostatní čtyři
pocházeli každý odjinud, žena bydlí ve městě vzdáleném od
Sydney přes 400 km. Je možné, že by si vybrala k handlování
právě ty nejlepší exempláře tohoto plemene?
Všichni tito lidé, kteří chtějí zvítězit za každou cenu,
mají v dnešní době velice usnadněnou práci. Stačí mít počítač
a internet. Každý si může udělat webovou stránku a každý
rozhodčí si může den před posuzováním prohlédnout zástupce
těch plemen, které bude druhý den posuzovat.
Podobná praxe existuje na celém světě, a nejen u psů. Poctiví
vystavovatelé koní, ušlechtilého dobytka, koz, vepřů, ti všichni
si stěžují na podtrhy spoluvystavovatelů a na zkorumpované
rozhodčí. Kdyby totiž těch nebylo, nedotáhli by to ti
nepoctiví daleko. Velice mě zaráží, že většina podfukářů
jsou ženy, i když vím o případu chovatele, který si ponechal
dva psy z jednoho vrhu, a jak to bývá, jeden byl lepší kvality.
Protože si byli podobní a byli stejné barvy, lepší musel
získat šampionát dvakrát, jednou pro sebe a podruhé pro bratra.
Majitel to ani netajil. Proto je dobrá nynější kontrola
tetování nebo čipu.
Víme sice,
proč to vystavovatelé dělají, ale jak se mohou tak snížit?
Zahodit všechnu čest, mnohdy zaměnit sympatii svých přátel za
stín nedůvěry, a co je nejhorší, zahodit svým chováním všechnu
hrdost ve vlastní posudek, ve svůj vlastní chov.
Ale dost skuhrání a stížností. Jednou před důležitou
výstavou sedělo v restauraci několik rozhodčích a po dobré večeři
nebyla o zábavu nouze. Jeden z nich, vysoký důstojník námořnictva,
udal nové téma debaty: "Co podle vás dělá dobrého rozhodčího?"
Ostatní přítomní dávali k dobru vlastnosti jako: spravedlivý,
neúplatný, kynologie znalý apod. Jeden z rozhodčích, také
chovatel a vystavovatel, si dodal kuráže a v žertu řekl:
"Dobrý rozhodčí podle mého je ten, který dá nejlepší
ocenění mému psovi." Ačkoliv jeho manželka skoro omdlela,
jistě se najdou čtenáři, kteří s tímto výrokem budou
souhlasit.
Kamila Mojžíšová
(odpovědnost
za veškeré chyby a nesrovnalosti oproti originálu přebírá
správce www.rtw.cz, další
informace naleznete v časopisu Pes přítel člověka č. 8/2000
Připravila:Klementová
Hana
![](images/ReliefSm.jpg)