Věrný
pes vedl slepého muže 70 pater dolů WTC těsně
před tím,než se věž zhroutila
Pátek, 14. září
2001 - USA
NEW YORK CITY –
V šoku, který následoval po nejhorším teroristickém manévru,
který kdy zasáhl USA, jsme zjistili, jak obrovské povzbuzení můžeme
nacházet ve slovech, obrazech a televizních reportážích o síle
vlastenectví Američanů. Avšak nyní, kdy záběry panoramatických
kamer trochu ustávají, nalézáme stejnou posilu ve zjištění,
že i psi našich lidí pomáhali ve stejně hrdinském duchu.
Jestli mně nevěříte,
poslechněte si toto:
Newyorčan Omar Eduardo Rivera měl tu smůlu, že se nacházel v
71. poschodí severní věže World Trade Centra, když unesené
letadlo narazilo do budovy 25 pater nad ním. Pan Rivera, počítačový
technik, který je slepý, byl ve své kanceláři a jeho pes Dorado
ležel v tu chvíli pod stolem.
Podle dnes zveřejněné
zprávy Contra Costa Times, pan Rivera popisoval, jak sňal svému věrnému
příteli vodítko, aby pes mohl uniknout. Ale navzdory chaosu a davům
prchajících lidí, čtyřletý labradorský retrívr potlačil
sobecký instinkt přežít a namísto toho zůstal po mužově boku
a doprovodil ho do bezpečí.
Pan Rivera popisuje
drama takto:
“Postavil jsem se a slyšel jsem, jak kolem létají a padají
kousky skla. Cítil jsem, jak mi kouř plní plíce a horko bylo
prostě nesnesitelné.
Protože nevidím, věděl jsem, že nedokážu jako ostatní lidé
běžet dolů po schodech a přes všechny ty překážky. Počítal
jsem s tím, že zemřu a rozhodl jsem se vypustit Dorada a dát mu
tím šanci na únik. Nebylo by fér, kdybychom v tom pekle měli umřít
oba.
Myslel jsem, že jsem navždy ztracen – ten hluk a horko byly
strašlivé – ale musel jsem dát Doradovi šanci utéci. Tak
jsem odepnul vodítko, poplácal jsem ho po hlavě, postrčil jsem
ho a nařídil mu, aby šel.
Doufal jsem, že beze mě dokáže rychle seběhnout schody a dostat
se do bezpečí. Myslel jsem, že bude tak vyděšený, že uteče.
Všude byl zmatek. Kolem hlavy se mi tříštilo sklo a lidé se
hnali ze schodů.”
V té chvíli byl
Dorado smeten prchajícími lidmi a pan Rivera zůstal po několik
minut sám uprostřed pekla. Ale pak neočekávaně ucítil důvěrně
známé chlupaté pošťouchnutí u kolen.
Pan Rivera vysvětluje:
“Vrátil se ke mně po několika minutách a dovedl mě dolů
ze 70. patra a ven na ulici, bylo to úžasné. V tu chvíli jsem s
jistotou věděl, že mě miluje stejně, jako já miluji jeho. Byl
připraven zemřít pro naději, že by mohl zachránit můj život.”
Když se dostávali
ke konci schodiště, přispěla jim pomocí jedna spolupracovnice.
“Držel jsem se pevně její ruky. Sestupovala po mé pravé
straně a pes byl vlevo,” říká pan Rivera. Úzké schodiště
bylo nesmírně přeplněné a zmatek situaci ještě zhoršoval.
“Lidé se kolem mě cpali a strkali. Všude byla cítit hrůza.”
Avšak podle jeho tvrzení postupně zavládl pořádek:
”…většina lidí se chovala celkem rozvážně a chápala,
co se děje, takže jsme šli dolů celkem uspořádaně, ale
pomalu. Šlo to pomalu, protože se tolik lidí snažilo dostat ven,
ale Dorado mě postrkoval dolů krok za krokem.”
Doradovi, panu
Riverovi a jeho spolupracovnici trvalo více než hodinu, než
sestoupili těch 70 pater. Zanedlouho poté, co se dostali na zem a
do bezpečí, se věž zřítila.
Pan Rivera říká:
“Za svůj život jsem dlužen Doradovi – mému společníkovi
a nejlepšímu příteli.”
Zpracovala:
Klementová
Hana
![](images/ReliefSm.jpg)