Malé
zamyšlení nad MVP v Nitře.
Jak jistě
víte, 3 - 4. 11 2001 se uskutečnila v Nitře již tradičně mezinárodní
výstava psů. Přihlášeno bylo celkem 2.574 psů, což je úctyhodný
počet. Celkově lze uznat, velice dobrou organizaci domácích pořadatelů,
a nemyslím si, že po organizační stránce jim lze vytknout cosi
zásadního.Jako vždy se posuzovalo v halách, a to tak, že pokud
to kapacitně bylo možné, tak do jedné haly se soustředila vždy
jedna celá skupina FCI. Rotvajler je zařazen do skupiny II. FCI a
ta jak je známo, je vždy velice silně zastoupena a nebylo tomu
ani zde, a skupina II. Měla asi 800 přihlášených. Nejsem si
zcela jist, zda všichni zástupci této skupiny byly posouzeni v
hale označené jako " G ", ale měl jsem takový pocit,
jako že asi ano. Šetřilo se místem, jak to šlo a tak jsem měl
pocit, že jsem na výstavě pouze společenských psů nebo ušlechtilých
koček, / s těmi se také asi nemusí běhat) Věděl jsem, že
budeme v hale, znal jsem i druh a kvalitu podlahy. Byl jsem na to náležitě
připraven. Na co jsem však nebyl připraven, to byl způsob, jak předvést
psa v dokonalém pohybu na tří, snad čtyř, metrovém úzkém
pruhu koberce. Hned na úvod se musím přiznat že jsem na této výstavě
neuspěl, a to přímo tragicky neuspěl. Ale jsem zvyklý v životě
prohrávat a především jsem navyklý na to, že rozhodnutí
rozhodčího respektuji, ať je takové či onaké. Tedy přesněji
, pokud je rozhodnutí výsledkem reálného pohledu na skutečnosti
a ve vztahu s přítomnou konkurencí, tedy kvalitou dalších soutěžících.
Jsem realista a jsem soudný. Mám objektivní představu o kvalitě
jedince, který je v našem vlastnictví, a nikdy si nedělám iluze
že je či musí být právě náš rotvajler ten nejlepší. Dokážu
se radovat z každého i malého úspěchu, Předesílám, že bych
tuto zprávu o průběhu výstavy v Nitře napsal bez ohledu na výsledek
můj, tedy jak se umístíme s naším rotvajlerem. Nejde mi o
kritiku, jde o fakta, nad kterými asi stojí zapřemýšlet.
Podstata tohoto článku není o mě a ani o mém zklamání, ale je
to o rotvajlerech a o poněkud jiném pohledu na ně, ne-li přímo
odlišném. Přihlášeno na MVP bylo celkem 62 rotvajlerů, což je
skutečně úctyhodná účast. Vystavovací prostor byl dle mého
odhadu asi tak 10 x 10 m s tím, že místo zapisovatele a jeho
stolek svým umístěním výrazně snižoval možný akční rádius
předváděného jedince. Z rohu do rohu byl položen asi jeden metr
široký koberec, který měl představovat asi jaké-si předváděcí
molo. Koberec se pod tíhou rotvajlerů velmi často shrnoval , což
klidu předvádějícím psům v žádném případu nepřidalo.
Anglický rozhodčí, pan Michael Smith, budil dojem skutečně velkého
odborníka a nebudu skrývat ten fakt, že jsem se na určitou
konfrontaci i těšil. Tento rozhodčí posuzoval nejen Rotvajlery,
ale i americké stafordšírské teriéry, bulteriéry, stafordšírské
bulteriéry a mastify. Jeho vystupování bylo velice slušné a to
po celou dobu posuzování. Vystavovatelé v tak malém prostoru také
dělali co šlo, aby průběh posuzování nebyl ničím narušen.
Tak-že boj mohl začít. Po několika počátečních posouzení mi
bylo jasné, že styl a způsob jakým vznikají výstavní posudky
je mírně řečeno ne až tak příliš pro nás obvyklým . Pan
rozhodčí se řídil především svým asi hlavním instinktem, a
to "dám na první dojem". Nemám představu, jací jsou v
Anglii nyní rotvajleři, ale dle kursu, který pan rozhodčí
nasadil, nabyl jsem já a mnoho přihlížejících dojmu, že to
musí být spíše lehčí, než silný pes, a musí se přibližovat
spíše jeho představám, než-li tomu, co nám říká standard.
Posuzovat a posoudit psa, v tak malém a pro Rotvajlera nedůstojném
prostoru, je ohromně obtížné, o čemž mne pan Smith také po
celou dobu jeho posuzování dokonale přesvědčil. Hlavně aby
rotvajler nebyl příliš silný, jinak mu spousta nedostatků
unikala. Postavení končetin, pálení a znaky, vtažené slabiny
či velmi slabá kostra a o konstituci ani nemluvě, to ho nechávalo
klidným až spokojeným. Některé odchylky od standardu byly značné,
ale opomíjené. Zda-li byla na vině nedostatečná osvětlenost
haly či osobní styl posuzovatele nevím, ale pravdou bylo, že z
pohledu posuzovatele šlo o významnou společenskou událost s
hlavním zaměřením na estetičnost . Výstava by měla především
vedle těchto již uvedených atributů hodnotit výsledky náročné
chovatelské práce, a to se až na vyjímky nestalo. Co říci např.,
na to, že mu byla předvedena fena, která evidentně byla nad
hranicí horní výšky, tedy slušně řečeno přerostlá a potažmo
nestandardní ? Standard je bible, a pro posuzovatele obzvláště.
Většina posouzených jedinců, kteří zvítězili, tak skutečně
zvítězili zaslouženě, o tom bych nerad polemizoval, ale typ
rotvajlera, kterého zde často prosazoval tento anglický odborník,
ten je na hony vzdálen současnému trendu v zemích, které určují
co rotvajlerovi by mělo právě slušet nejvíce. Ani jedno deko
navíc, jinak zde nemá takový rotvajler co pohledávat, to bylo
motto pana Smitha. Ale kde je u rotvajlera hranice potřebné váhy,
potažmo konstituce toho kterého psa , to pan Smith jen velice obtížně
určoval. Jak jinak si vysvětlil, že na předních postech se
objevil vedle jedince až velmi slabého jedinec až téměř těžký.
První dojem jak ze psa, tak i z vystavovatele byl pro pan Smitha
zcela zásadním a prioritním. Všiml jsem si, že nebyl příliš
nadšen, když vystavovatel či předvádějící byl oblečen ve
sportovním. Tedy oblíbené sportovní soupravy( tzv. šusťáky)
mu nic neříkaly, protože my našinci, máme v podvědomí výstavu
zařazenou a vedenou jako určitou sportovní nebo lépe řečeno
chovatelsko-sportovní akci , která často na vystavovatelích vyžaduje
ke správnému a dostatečnému presentování svého psa slušný
sportovní výkon, který nelze provádět ve společenském obleku.
Rotvajler je pane Smith déle než jedno století považován za
klusáka, ato za klusáka velice dobrého. Pohyb je jeho konstituci
velice blízký, a nelze si představit, že bych měl posoudit
rotvajlera bez možnosti pohybu a jeho předvedení. Jsou některá
plemena, která se mohou předvést bez pohybu, ale těm pohyb nic
neříká a nic by se z něj stejně nic nepoznalo. To si velice dobře
uvědomili ( oproti mě) majitelé ještě typičtějšího klusáka,
než-li je náš rotvajler . a to německého ovčáka. Ti vědí,
že více než o vytvoření dostatečných podmínek k vystavování
jednotlivých plemen, jde pořadatelům o to, naplnit komerční a tím
pádem i pochopitelné komerční zájmy. A tak se mezinárodní výstavy
zúčastnilo resp. se přihlásilo 12 slovy dvanáct německých ovčáků.
Stejnou plochu , ne-li větší mělo 24 anglických buldoků, a že
to jsou psíci, kteří tomu pohybu dávají co proto. S rotvajlerem
se očekává i dostatečný výkon jeho vodiče a ten nelze předvést
v dobře střiženém obleku doplněného košilí a kravatou, včetně
společenské obuvi. Tedy v tom druhu oblečení, které panu
posuzovateli z Anglie vysloveně ladil do oka a jeho vkusu. Jiný
kraj, jiný mrav. Že Anglie není Česko je fakt,stejně jako to,
že rotvajler není společenské plemeno, které lze předvádět v
prostoru velikosti většího obývacího pokoje, o tom není
pochyby. Právě tento fakt nedával příliš možností panu
posuzovateli se předvést a realizovat své znalosti a přehled o
plemenu rotvajler. Jenom-že pozorné sledování způsobu a stylu a
především v jeho podvědomí zakódovaný typ rotvajlera, mě
cosi napovídalo o tom,že ani dostatečně velké výstavní
prostory by tohoto posuzovatele neoprostili od jeho zřejmě
konzervativních názorů na to, jak by měl ideální rotvajler
vypadat. Nikdy bych si nedovolil tímto způsobem hodnotit
posuzovatele ze zahraničí, pokud bych v posledních letech nenavštívil
řadu právě zahraničních výstav a to převážně v těch zemích,
které určují trend vývoje tohoto plemene. Ten fakt, že se na žádné
důležitější výstavě rotvajlerů žádný britský rotvajler
neobjevuje, hovoří samo za sebe a tím mi i dává pádnou odpověď
na mou otázku - proč takový styl posuzování a proč takový ideál
rotvajlera. Určitě mnozí namítnete, že angličtí chovatelé
jsou izolováni od zbytku chovatelského světa přísnými veterinárními
předpisy, ale ty jsou již několik let daleko volnější a dávají
tak možnost i anglickým chovatelům ukázat výsledky své
chovatelské práce nám - zbytku Evropy. Výsledky jsem žádné
neměl možnost vidět, za to jsem měl tu čest a to in nature a
online vidět anglický pohled na rotvajlera. De facto představu o
ideálu. Vážený pane Smith, dnešní Evropa se na dnešního
Rotvajlera dívá jinýma očima a to zdůrazňuji že tomu tak je
naštěstí pro nás, tedy pro Ty, kdož uznává zemi původu a cíle
chovu v této zemi. Pan Smith měl k "dispozici" špičkového
tlumočníka, který nejen že ovládal bravůrně jazyk, tak měl i
blízko ke kynologii. To připomínám záměrně, neboť některé
posudky napovídaly tomu, že se jedná o naprosté nepochopení
rozhodčího, během popisování jednotlivých partií
zapisovatelem. Pro příklad uvádím posudek, který vypracoval na
mou fenu: Velmi silná súčka, dobrá hlava, tvar krku, predhrudie,
mierne ťažká, správny zhryz, ťažká v oblasti ramien,nedostatočne
vyvážená. Tolik posudek jedince, který se může presentovat již
druhým místem ve své třídě na jiné MVP a res. CAC. Pan Smith
nekompromisně rozhodl o známce dobrá což respektuji, ale nemohu
s tím souhlasit. Bez rozdílu, zda-li se jedná o jedince mě blízkého
či nikoliv. On tento verdikt totiž nebyl jediným fó-pá, kterého
jsem byl ten den svědkem. Pozornému divákovi totiž nemohlo
uniknout to, že když v závěrečném rozdělování pořadí, a
tedy určování vítěze, pan Smith skutečně vždy vybral zřejmě
z těchto finálových soupeřů z nich nejlepšího jedince, ale
jenom proto, že se mu sešlo několik různých a mnohdy i velmi
odlišných typů, které se zásadně a to velmi rozcházely.
Nejmarkantněji o jeho citu pro typ vypovídala závěrečné klání
o titul CACIB a res. CACIB a o titulu BOB ani nemluvě. Pokud to
zlehčíme, tak by asi nejlépe znělo přirovnání - Každý pes,
jiná ves. Pan Smith jistě ve své zemi patří bezesporu k předním
odborníkům na plemeno Rotvajler, ale mne a mnohé přihlížející
o svých kvalitách nepřesvědčil. Vše nakonec potvrdil zcela na
závěr, resp. po výstavě, kdy za ním do výstavního kruhu vešla
skupinka několika vystavovatelů, a přes tlumočníka, se jej chtěli
optat , jak že má vypadat podle něj rotvajler, když jedincům,
kteří dosáhly mnoha titulů ( nešlo o mou fenu) on rozdává známku
dobrou a velmi dobrou. Bylo po výstavě, tak nic nebránilo tomu,
abych se nezaposlouchal i já do tohoto rozhovoru, který pro pana
rozhodčího dle jeho chování nebyl vůbec příjemný. Zprostředkuji
vám přibližně průběh rozhovoru, resp. podstatnou část……
V.(vystavovatelka) Jak je možné, že pes který má za sebou již
řadu titulů, je pro vás nevyhovující a zralý na vyřazení z
chovu? R ( rozhodčí ) Ironický úsměv doprovázel jeho odpověď.
Byla jste dámo s tímto psem také jinde než tady na výstavě? (
myšleno Slovensko) V: samozřejmě, jezdím do zahraničí a to
pravidelně a úspěchy mám i tam. R: prosím Vás a co to je za
země? V: Rakousko, Polsko, Německo, Švýcarsko………….
R: úsměv V: Tak mi to pane rozhodčí vysvětlete, proč jste tak
rozhodl. Vždyť vy jste toto zvíře označil za nestandardní ale
posudek vámi vystavený tomu nenapovídá.?? R: pan Smith náhle
ztrácí svůj anglický klid a jeho následná odpověď mne přirazila
k zemi. Vážená dámo, já jsem odchoval více než 40 šampiónů,
a co Vy? a svými gesty, které následovaly jednoznačně naznačil,
že se nemá s nimi o čem dále bavit. Nemyslím si, že dotazy na
něj, lze jednoznačně nazvat atakem či dokonce slovním útokem
na jeho osobu. Rozhovor probíhal velmi klidně a bez emocí. Bohužel
jsem se jako přihlížející nic nedozvěděl, co by mne obohatilo
o nějakou zkušenost, kterých není nikdy dostatek a obzvláště
od odborníka ze země, která je pro nás z hlediska chovu tohoto
plemene exotická a pro mne i nadále zůstává, neboť jestli-že
je ten typ rotvajlera , který pan Smith prosazuje prioritním i v
Anglii, potom se raději v případě zájmu si pořídit rotvajlera
ze zahraničního chovu raději poohlédnu tam, kde se trend řídí
standardem a podřizuje se současnému vývoji plemene. Ale přesto,
jsem vděčný za tuto lekci, příště musíme lépe svou fenu připravit,
a odstranit včas ty nedostatky, které jsou pro jiné posuzovatele
přednostmi, a naopak. Přesto přeze všechno se mi výstava velice
líbila, viděl jsem řadu skvělých jedinců plemene rotvajler. Je
vidět, že polští. Maďarští a slovenští chovatelé zvolili
dobrou cestu a chovatelský systém, neboť kvalita některých
jedinců dosahuje velkých kvalit a to je skutečně jen ta pověstná
špička ledovce. U polských jedinců je velkým jejich aktivem,
velká tělesná vyrovnanost, dobře na sebe navazující jednotlivé
proporce. Jedinci jsou spíše jemní než hrubí. Velmi se blíží
ideálu. Rezervy bych viděl ve znacích, resp. v jejich umístění,
ploše a dostatečné barvy. Ale jak mám možnost sledovat trend,
je to pro ně otázka času. Maďarští chovatelé, se v chovu
soustředili spíše na importy, a to především ze země původu,
tak-že tam lze v menší míře spatřit menší snahu o zapojení
i tuzemských, tedy svých odchovaných jedinců, než-li tomu je u
polských chovatelů. Totéž lze říci i o slovenských chovatelích.
Slovenští chovatelé přišli na tu skutečnost, že je čeští
rotvajleři nemohou spasit. A tak se začali i oni dívat dál než
jenom k nám, a některé importy se skutečně vydařili a ba co víc,
dnes už slovenští přátelé ví, že i osvědčili. Zcela na závěr
bych chtěl připomenout, a nečiní to se žádnou radostí, ba právě
s trochou smutku, že mimo Leska z Křižanova,( mezitřída V1, CAC
) který je sice po české matce, ale po německém psu a Bartu
Drotár ve tř. šampiónů ( V3) z celkového počtu 4 zůčastněných
ve třídě, který je zase po českém psu ale po německé matce,
jsme žádného významnějšího výsledku nedosáhly. Navíc jsem
nechápal, jaké pohnutky vedly majitele Barta Drotár k tomu, aby
jej vystavil za každou cenu, neboť pejsek měl ohromné potíže s
předními končetinami a jeho silné a zřejmě i bolestivé kulhání
nešlo přehlédnout. Jediný, kdo si toho asi nevšiml byl asi pan
rozhodčí. Tak-že český chov se pomalu ale jistě vytrácí a řekl
bych přímo, že ztrácíme kontakt a to je škoda. Ten, kdo si
poradit umí, tak ten si poradí, ale co Ti, kteří nevědí jak?
Otázka zní ale jinak. Co se všechno ještě bude muset stát, a
jaké nedostatečné výsledky někoho odpovědného přesvědčí
natolik, že začne přemýšlet o tom, že asi neděláme něco
dostatečně dobře?????? Na to, že máme v česku rotvajlery takové,
jaké máme, přišel i pan Smith, i s jeho scestným ideálem skutečného
rotvajlera.
Zdraví
a pěkný den přeje František Šmíd, který se zase jednou vžil
do role vystavovatele.
Zpracovala:
Klementová
Hana
![](images/ReliefSm.jpg)