ZÁNĚTY
VNĚJŠÍHO ZVUKOVODU
(z
knihy Psovi přítelem v nesnázích od MVDr. Petra Skalky)
Uvádíme toto onemocnění množným číslem, neboť záněty lze
rozlišit druhem původce a charakterem změn na výstelce zvukovodu
včetně typu zánětlivého sekretu. Souhrnně jde o nemoc, která,
není-li včas rozpoznána neboje-li zanedbána, může ohrozit život
pacienta.
Zánět vnějšího zvukovodu, odborně nazývaný otitis externa, může
vyvolat jakékoli infekční agens. Nejobvyklejší jsou bakteriální
infekce, zvláště úporné jsou otitidy, vyvolané plísněmi nebo
kvasinkami, vzácně se vyskytují záněty, způsobené parazity (Octodectes
cynotis). Vnitřek ucha je pro rozvoj infekce velmi příznivým
prostředím - ve zvukovodu je stále přítomen ušní maz, je tam
stálá, dosti vysoká teplota a především u psů s klopenýma ušima,
nedostatečné větrání. Lehký katar může postupně přerůst v
těžké postižení výstelky, spojené s hlubokým zánětem,
sekrecí hnisu a narůstáním květákovitých novotvarů, které
zvukovod úplně uzavřou. Jako
obvykle je lépe nemoci předcházet, než ji léčit. Nejjednodušší
prevencí je psovi uši dva až třikrát měsíčně prohlédnout a
při kořeni prohmatat. Důvodem k podezření na zánět zvukovodu
je zarudnutí výstelky ucha, sekrece, zvýšená citlivost a
teplota při kořeni ucha. Pes třepe hlavou, ucho si škrábe, otírá
nebo nabízí k podrbání. Uši rovněž kontrolujeme při každé
příežitosti, kdy mohla do zvukovodu vniknout voda při koupeli
nebo zemina při hrabání či norování. V těchto případech uši
opatrně vyčistíme tamponem, navlhčeným borovou vodou, slabým
roztokem peroxidu vodíku nebo např. dětským heřmánkovým
olejem. Pochopitelně se nesmí tampon svléknout a zůstat v uchu.
Některé příručky doporučují vytrhávat chlupy, rostoucí v ústí
zvukovodu. Domníváme se, že tento zákrok je pro psa nepříjemný
a bolestivý a že vhodnější je chlupy opatrně vystříhat. U psů
s klopenýma ušima je na místě zajistit větrání zvukovodu
pravidelným sepnutím uší na temeni hlavy, např. kolíčkem na
prádlo. Některá plemena psů mají uši tak dlouhé, že si je máčí
v předloženém krmivu (např.
baset). Samozřejmostí musí být omytí uší po každém krmení,
pokud opět znečištění nepředcházíme vyvázáním uší
nahoru.
Podezření na zánět zvukovodu musí být impulsem k návštěvě
veterinárního lékaře. Škála vhodných léčiv je dosti široká,
je však nezbytné přesně dodržovat návod nebo rady zvěrolékaře.
Musí být především zachována délka léčebné kúry, neboť
její přerušení při přechodném zlepšení vede ke vzniku
rezistence zárodků. Léčivo pak přestane být účinné a stav
zvukovodu se může podstatně zhoršit. Majitel
psa, u něhož se zánět zvukovodu opakuje, by měl na tuto skutečnost
veterinárního lékaře upozornit. Laboratorním vyšetřením
tamponu s výtěrem obsahu ucha je možno zjistit původce onemocnění
a nejvhodnější léčivo. Tato metodu je však možno použít
pouze tam, kde není nebezpečí z prodlení nebo kde selhalo léčivo
s nejlepšími dosavadními výsledky.
Z
uvedených faktů vyplývá, jak důležitá je kontrola uší,
eventuálně návštěva veterinárního lékaře při prvních příznacích
onemocnění. Zanedbané záněty se léčí dlouho a obtížně a
pokud došlo k proliferaci výstelky a vzniku výrůstků, lze psovi
pouze ulevit operací v celkové narkóze. Takové postižení
zpravidla již úplně vyléčit nelze a majitel může mluvit o štěstí,
že infekcí, putující podél ušních nervů, nebyl zachvácen
mozek a nedošlo k úhynu psa.
Nebyla
to vzteklina!
Do veterinární ordinace vchází, lépe řečeno je vtažen statný
ovčák. Nyní stojí mezi dveřmi, přední nohy široce roztažené,
tlamu u země a slintá. Proud vazkých slin mu stéká z koutku
tlamy na zem, další čůrky mu vroubí pysky jako miniaturní krápníková
jeskyně. Vzteklina, bleskne mi hlavou. To by bylo nadělení? Plná
čekárna lidí a v ní vzteklý pes! Okamžitě začnu vyslýchat
majitele. Naštěstí tento pán středního věku hned pochopí, o
co mi jde, a jeho
odpovědi jsou logické a věcné. Také má s sebou očkovací průkaz,
z něhož vyplývá, že pes byl vždy řádně a bez prodlení
proti vzteklině vakcinován. Rovněž jeho životní styl vylučuje
setkání s jakýmkoli vzteklým zvířetem. Ovčák bydlí ve středu
města a ven chodí
pouze se svým pánem do blízkého parku nebo s jeho dětmi na cvičák.
Tam také došlo k něčemu, co způsobilo dnešní psí trápení,
on sám však netuší, co by to mohlo být. Rozhodně však vylučuje
přítomnost lišky nebo jiného podezřelého zvířete. V duchu s
pánem musím souhlasit, navíc cvičiště znám. Louka velikosti
fotbalového hřiště je oplocená a především ze všech stran
obklopená panelovým sídlištěm. Tam by se liška opravdu těžko
zatoulala. Přesto
je opatrnost více než na místě. Každoročně je do některé
veterinární ošetřovny doveden pes, nemocný vzteklinou a občas
se stane, že je i léčen, než zvěrolékař rozpozná, o co
vlastně jde. Není to nic divného. V posledním případě, o němž
jsem slyšel, měl pes zlomenou nohu. Kolega kost srovnal, zafixoval
a pozval psa za týden na kontrolu. Při ní ho zaujalo podivné psí
chování a teprve potom majitelé přiznali kontakt s liškou, na
který se jich celkem pochopitelně při první návštěvě nikdo
neptal. Lidé si neuvědomují obrovské nebezpečí pro sebe i širé
okolí, když tuto informaci zatají nebo alespoň nedají do správné
souvislosti.
Nehodlám
proto riskovat a pokračuji v lustraci majitele. Ne, pes nikoho
nezranil ani se o to nepokusil. Je smutný, polehává, nežere, jen
se jde občas napít. Tato informace mne mírně uklidní. Zvíře,
klinicky nemocné vzteklinou, by pít nemělo. Ochrnuté polykací
svaly prostě tuto činnost nedovolí. Než však na psa vložím
ruku, udělám ještě
malý test. Rozsvítím silné světlo a požádám pána, aby otočil
psí obličej proti žárovce. S potěšením vidím, že zorničky
reagují a okamžitě se stáhnou do pouhých bodů. Při vzteklině
zůstávají rozevřené - je to dokonce jeden z prvních příznaků
onemocnění. Teprve
nyní začínám uvažovat o dalších možnostech psího stavu.
Mohutné slintání může znamenat cizí předmět, zaklíněný v
tlamě, ulomený zub, akutní onemocnění slinných žláz, poraněný
jazyk nebo dásně. Majitel souhlasí, dodává však, že mezi psí
čelisti už osobně nahlížel a nespatřil nic zvláštního. Požádám
ho, aby ovčákovi tlamu otevřel a opět rozsvítím světlo. Psovi
je úkon zjevně nepříjemný, ale nebrání se a odevzdaně zírá
před sebe. Jsem moc rád, že oba tak pěkně spolupracují. Je
spousta lidí, kteří se bojí otevřít vlastnímu psovi tlamu s
argumentem, že je pokouše. Další se o to pokusí a výsledkem je
zápolení s vrčícím a chňapajícím zvířetem. Otevřená
tlama je plná slin a také mírně páchne. Vyhrnu kalnou tekutinu
rouškou a rychle obhlížím vnitřek. Zuby jsou celé, na dásních
nic zvláštního vidět není, rovněž měkké patro a hltan
nejsou zarudlé. Psi totiž, stejně jako lidé, mají mandle a
mohou dostat angínu. I jazyk, jímž ovčák zoufale kroutí, je pěkně
růžový. Vtom zahlédnu vlevo pod jazykem temně rudé, až fialové
místečko, ústí píštěle, z níž vytéká stopa nazelenalého
hnisu. Tam je zřejmě příčina potíží, která bude vyžadovat
podrobnější vyšetření. Při vědomí půjde udělat jen těžko.
Navrhuji majiteli narkózu a ten souhlasí. Psa přivezl autem, takže
mu doprava domů nebude dělat problémy.
Zakrátko leží bezvládný pes na stole a já zvědavě odhrnuji
ochablý jazyk. Skutečně, pod jazykem je otvor a také mezisaničí
je mírně oteklé a teplejší než okolní tkáň. Vsunu do pístěle
sondu, která téměř okamžitě narazí na něco tvrdého. Vyměním
ji za klíšťky a po několika vteřinách tápání neznámý předmět
uchopím a vytáhnu ven. Na světě je pořádný klacek, dobře
dvanáct centimetrů dlouhý a centimetr silný Z otvoru se vyhrne něco
páchnoucího sekretu. Rychle propátrám obsah píštěle, ale nic
dalšího už dutina neobsahuje. Důkladně ji vypláchnu vlažným
peroxidem. Psí hlavu nechám přitom viset přes okraj stolu, aby
nemohl tekutinu vdechnout. Peroxid vyplaví i drobné úlomky dřeva,
které by mohly bránit zahojení rány. Ještě injekci depotního
antibiotika a přivolávám majitele. Ten přivádí dceru, dosud
sedící v čekárně, aby byla ušetřena silných zážitků. Děvče
nám objasní rozuzlení celé historie.
Před dvěma dny
se ovčák nemohl nabažit přinášení aportu. Když mu přestala
házet činku, iniciativně si našel velikou větev a vláčel ji s
sebou. Nedívala se zrovna po něm, ale slyšela, jak pes zakvikl a
přiběhl už bez větve a bez nálady k další hře. Krev mu z
tlamy určitě netekla. Je to možné - tkáň uvnitř tlamy je pružná
a okamžitě se za úlomkem dřeva stáhla. Psovi se zřejmě větev
někde zadrhla a jak tělo setrvačností pokračovalo dopředu, napíchl
se na ostrý výčnělek, který se ulomil. Děvče mezi touto
drobnou příhodou a pozdějším onemocněním nevidělo žádnou
souvislost, ostatně pes slintal a byl smutný až druhý den ráno.
Přesně
stejnou příhodu mi vyprávěl kolega. Také u něho byl ovčák,
který měl v tlamě zlomený kus dřeva, také jemu se to stalo na
cvičáku a také kolega se v první chvíli bál vztekliny.
Zalomený konec větve nemusí být pouze v tlamě. Před lety jsem
ho vyndával z boku psovi, který předtím vesele pobíhal po lese.
Ostrý hrot prorazil kůži, prošel podél žeber a ulomil se
daleko od místa vpichu. To se pochopitelně nechtělo zacelit. Také
jsme dlouho pátrali v nehojící se píštěli na krku koně, než
jsme na jejím dně našli, dobrých patnáct centimetrů hluboko,
pořádnou třísku. Ve všech případech se rána po odstranění
cizího tělesa rychle vyhojila.
Zpracovala: Klementová
Hana
![](images/ReliefSm.jpg)