1.část
- Statické a mechanické posouzení
Statické posuzování
- nebo
také posouzení psa v klidu, je velice důležité, z hlediska zařazení
konkrétního psa do té které “jakostní” třídy.
resp. si mapuji, jaké šance pes má, a porovnávám předvedené
jedince. Na každém jedinci nejprve zkontroluji zásadní partie,
sledovatelné v klidu.
Především chrup (
úplnost, druh skusu,síla a šíre čelistí a jejich vzájemné
postavení), dále
oči ( barvu, tvar, umístění, zdravotní stav a případné nežádoucí
anomálie), rozsah znaků a jejich barvu, stav a kvalitu srsti. Především
se zaměřím na podrobnou prohlídku hlavy, tedy u Rotvajlera asi
nejzásadnější plemenný znak. Kontroluji tvar lebky, poměr
lebkovny k nosní části, rovnost nosního hřbetu, čelní sklon.
Dále sleduji pigmentaci dásní, zda-li jsou požadovaně tmavé ,
stejně sleduji, zda-li je nos řádně pigmentován, zda-li není
na této partii znatelný úbytek pigmentu .
Podrobnou prohlídku hlavy končím kontrolou uší, kdy se snažím
po celou dobu posuzování psa, kontrolovat nejen tvar, nasazení,
ale také jak pes své ucho (uši) nese a jak s ním
“pracuje”, a to při různých, pro psa většinou nepřirozených
situacích. Právě při takových situacích se pes dokáže
odhalit ve své plné “nahotě” a tak lze vadu v nesení
či složení ucha právě v takových momentech spatřit.Proto
neustále sleduji všechny v kruhu nastoupené jedince,.. Mě nestačí,
když vystavovatel určitým způsobem upraví ucho
svému svěřenci
pouze v momentě,kdy je cílem sledování panem rozhodčím. Tento
nešvar se čas od času skutečně na výstavách objevuje. Stačí
se jen pozorně dívat. A věřte, že jsem zaznamenal ( co by divák)
toto upravování i u velice úspešného a tudíž i do naší špicky
patřícího jedince, a to ne jednou.
Tvar, nasazení a délka
uší, jsou atributy, se kterými toho nelze moc vymýšlet. Tam to
prostě je a je to stav, který nemohu jako rozhodčí přehlédnout.
Ale způsob nesení a různé změny tvaru ucha (složení ucha)během
předvádění, to sledovat lze. Sledovat se tyto změny ale musí
velice citlivě. Rozhodčí by měl toto plemeno znát velice
podrobně, aby mohl vycítit - co je normální a přirozený stav
vzhledem ke vzniklým situacím v kruhu, a co nemá s přirozeností
nic společného.
Po kontrole hlavy,
srsti a znaků ( u psů stav varlat) si začínám podle zjištěných
vad či nedostatků takto prozatím zkontrolované jedince rozdělovat
do kvalitativních tříd. V
praxi to znamená, že vycházím nejen ze zjištění, jak kvalitní
je konkurence, ale také a to především, jak je který jedinec
zatížen nedostatky a především jejich důležitost, z hlediska
nežádoucích odchylek od požadovaného standardu.
Tak-že mnohdy je o výsledku posouzení rozhodnuto již na začátku
posuzování, přesně řečeno při statickém posouzení. Pokud
jsou zjištěné vady skutečně zásadního významu a jsou v
rozporu s požadovaným standardem, neměl by takový jedinec již mít
možnost zasáhnout do konečného pořadí a špickovém hodnocení
ani nemluvě.
Ten, kdo se zúčastnil
některé významnější výstavy rtw, například v zemi původu
tohoto plemene, tak si jistě všiml, jakým způsobem se posuzuje
tam. Naprosto stejně, jak já jsem popsal v úvodu, ale s tím rozdílem,
že majitel se okamžitě po prvotní kontrole pana rozhodčího,
tedy po vcelku povrchní a ne příliš zevrubné prohlídce, dozví
známku, jakou může psovi maximálně dát, i kdyby byl v
mechanickém posouzení nejlepší.
Abonentům na výbornou,
rozhodčí nesděluje nic, ale čeká je i o tu výbornou ještě
boj.
Tak-že se setkáváme v zahraničí se situací, že se pan rozhodčí
při prvním pohledu setká s nedostatkem ( například ne-příliš
dobře složené ucho či nedostatečně ohraničené znaky na hlavě
či na hrudníku a majiteli psa oznámí ne příliš lichotivou zprávu
.( velmi dobrý nebo dobrý - sehr gut nebo gut ) Jsem
ale přesvědčen o tom, že z etického hlediska je třeba na
jedinci nehledat pouze nedostatky, ale také přednosti, a jen tak může
být celé posouzení a následné hodnocení spravedlivé a
komplexní.
Předvedený jedinec
musí být vždy a za každou cenu kompletně posouzen.
Výstavní postoj
Při statickém
posouzení jest od vystavovatele, až na malé vyjímky, požadováno,
aby svého psa představil v tzv. výstavním postoji. Výstavní
postoj si mnozí vystavovatelé mnohdy skutečně neumí představit
a zrealizovat už vůbec ne. Výstavní postoj by měl zvýraznit především
přednosti vystavovaného jedince a ukázat skutečnou přirozenou
eleganci toho kterého rotvajlera. Výstavní postoj se nechá
vcelku dobře nacvičit. není to v žádném případě dlouhodobá
záležitost, ale těsně před samotnou výstavou to určitě
nestihnete.Výstavní postoj je pro psa stav, který mu není až
tak nepřirozený a dá se i říci, že pokud má standardní
charakter, je vcelku i ochotný spolupracovat s vystavovatelem.
Výstavní postoj není
nutný pouze k posouzení a předvedení předností, ale je nedělitelnou
součástí závěrečného defilé, kdy se skutečně i k tomuto přihlíží,
při rozdělování titulů a pořadí.
Často se stává, že
se sejdou naprosto stejně kvalitní jedinci, a rozhodčí se má
rozhodnout spravedlivě pro pořadí vítězů a nemá na to své
rozhodnutí příliš času a prostoru. Potom
rozhodují i takové niance, jako vystavovatelský um předvádějícího.
Chyby, které
vystavovatelé dělají nejčastěji, vychází z nezkušenosti a
neznalosti, ale pozor, také i z přehnané horlivosti a napodobování
situací z jiných výstavních kruhů, kde se ale pohybují jiná
plemena ( mám na mysli především plemena ovčácká).
V prvém případě si většinou nováček, příliš ani neuvědomuje,
že by jeho pes měl stát jinak, než stojí.Já jako rozhodčí
nemohu na tento nevyhovující stav postoje vystavovatele upozornit
a ba co už vůbec ne, nemohu mu v kruhu radit, jak lze psa postavit
lépe.
V případě, který zmiňuji jako druhý, jde o určitou horlivost,
kdy vystavovatelé své rotvajlery fixují do výstavního postoje,
který by možná slušel německému ovčákovi, ale určitě ne
rotvajlerovi. Tito vystavovatelé svého rtw postaví tak, že tento
postoj nemá absolutně nic společného s přirozeností a s
anatomickými možnostmi rtw. V praxi to vypadá tak, že rotvajler
je před rozhodčím a diváky natahován na pomyslný skřipec, a
je v takové maximální poloze, že by jej snad pokácel i slabý vítr.
Jeho pánevní končetiny jsou posunuty extrémě dozadu, a hrudní
končetiny musí takto postavený jedinec mít pochopitelně vyvráceny
do předu.
Rotvajler není ovčák,
rotvajler je rotvajler. A jeho anatomie jej předurčuje k postoji přirozenému,
tak jak ukládá jeho standard.
F.Š
Shrneme-li tedy vše,
co jsme si v předchozí kapitole řekli, tak můžeme výstavní
postoj považovat za nedílnou součást výstavního předvedení a
následného ocenění. Nácvik výstavního postoje by měl být
stejně samozřejmý, jako například příprava na ukazování
chrupu a zvykání psa na blízkou přítomnost cizí, resp.. druhé
osoby ( rozhodčí) Ti, kteří měli či mají to “štěstí“,
a jsou majiteli až příliš sebevědomého rotvajlera, jistě chápou
má slova daleko lépe, než Ti, kteří začínají a s tímto
plemenem nemají dosud mnoho zkušeností.
Nácvik výstavního
postoje není cvik, který by patřil k těm složitějším. Ale
jedno úskalí přeci jenom tu hrozí..Pokud zvolíme ne příliš
vhodnou metodiku, můžeme tak docílit opačný efekt, a váš rtw
se již nikdy nepostaví do vámi požadovaného postoje.Já si
dovolím tvrdit, že více než 60% rotvajlerů, je výstavní
postoj dán již od přírody a nemusí se nacvičovat. Stačí,
pokud je takový jedinec správně veden a vychováván, a nevadí
mu ani přítomnost jiných lidí a potažmo i jiných rotvajlerů.
Výstavní postoj je
téměř totožný s postojem, který psi využívají ve smečce ke
zvýraznění a upozornění svého okolí na své přednosti ( ať
již charakterové tak i fyzické) Známe-li
svého rotvajlera dobře a máme jej dobře zvládnutého, tak
vlastně Vás již žádná práce nečeká.
Ti z vás, kteří
musíte svého rotvajlera výstavní postoj učit, se především
zamyslete nad tím, zda-li se někde nestala chyba ve výchově a
zda-li je skutečně s charakterovými vlastnostmi vašeho
rotvahlera vše v pořádku.Tam je totiž nácvik a náprava ne příliš
snadná a s jasným výsledkem. Pokud máte pocit, že váš
rotvajler je O.K. tak směle do toho.
Nácvik výstavního
postoje: k
samotnému nácviku přistoupíme až tehdy, kdy skutečně víme,
že váš pes není schopen se sám postavit a předvést, dle vašich
představ.
Nácvik postoje je třeba provádět náhodně a ne pravidelně, a
nikdy nesmí být těsně před či po výcviku, či po situaci, kdy
byl pes za cokoliv potrestán. To je zásada číslo 1. Zásada
číslo 2 je ta, že nácvik neprovádíme déle než 15 minut a ne
každý den.
Kdy tedy přistoupit k nácviku? Vždy tehdy, kdy na svém psovi vycítíte,
že má radost a chuť se něco učit. Totéž ale platí i pro cvičitele!!!!
Psy se zvýšenou
dominancí, která hraničí až s určitou averzí a nevraživostí
k ostatním psům, je třeba k tomuto nácviku vést z počátku odděleně
od okolí. Opravdu ale jenom zpočátku.
Jedince, o kterých víme, že příliš sebevědomí nemají a
jejich dominance je nevýrazná a zastřená, naopak je třeba při
nácviku využívat kolektiv psů a lidí. Ale opět pozor. Nesmí
nikdo z přítomných tomuto psovi dát jakýmkoliv způsobem
najevo, nadřazenost a nutit jej k podřízenosti, právě při nácviku
výstavního postoje. Potom by mohla nastat situace, kdy si pes
vytvoří určitou spojitost s nácvikem a s opakujícím se
degradováním od druhé psa a je jednou pro vždy dobojováno.
Pozorní návštěvníci
výstav, si jistě ne jednou všimli, že se čas od času v závěrečném
defilé představí i tací vystavovatelé, kteří k dobrému výstavnímu
postavení využívají určitou, většinou velmi vysokou dominanci
svého rotvajlera ( vesměs se jedná o samce), ale bohužel na úkor
svých soupeřů, které většinou, takové chování tohoto
dominantního rotvajlera, mnohdy i záměrně takto vedeného, velmi
rozruší a vyprovokuje k chování, které je na úkor klidného předvedení.Je
pouze na rozhodčím, aby toto chování rozpoznal a zjednal si v
kruhu pořádek. Já osobně rozpoznám, který takto označený
“provokatér” to činí proto, že vystavovatel jej nemá
zvládnutého či se jedná o chybu ve výchově v horším případě
charakterovou anomálii, nebo je tento pes tak záměrně veden, aby
odradil ostatní vystavující od snahy se bezproblémově předvést.Stejně
tak dobře rozpoznám záměr vystavovatele, využít ke své
seberealizaci k úspechu, ostatních, nic netušících vystavujících
aktérů.
Několikrát jsem byl
svědkem situace ( jako divák) kdy pozdější vítěz své třídy,
se takto psychologicky vypořádal se svými soupeři a bylo
rozhodnuto.....
Vraťme se však k
samotnému nácviku. Nácvik výstavního postoje musí být od počátku
veden tak, aby pes neměl pocit, že se jedná o něco ne příliš
přirozeného. Žádný pes, a rotvajlera nevyjímaje nečiní s
radostí nic, co mu nepřipadá přirozené a normální. Tak.- že
od samého počátku jen a jen samá přirozenost.
Prvním předpokladem ke zvládnutí tohoto stavu, je:že pes již
umí pečlivě a přesně cvik stůj, a že při tomto nácviku nedošlo
k chybě a určitému narušení vzájemného kontaktu a vztahu.
Myslím tím, nesprávně prováděný nácvik s použitím neadekvátní
metody, resp. použití hrubé metody. On totiž povel stůj dovést
do dokonalé podoby, není až tak snadný cvik, což mi zkušení výcvikáři
jistě dají zapravdu. Pokud
pes cvik stůj nemá dosud nacvičen a nebo je právě ve fázi výcviku,
potom je třeba zvážit, co je důležitější. Jestli přerušit
výcvik, nebo zda-li je příprava na výstavu až tak důležitá.
Předpokládejme, že
vše je v pořádku, a začínáme nacvičovat postoj.
Z počátku, nesmíme psovi umožnit, aby vůbec postřehl, že činnost
kterou s ním provádíme je cílená a záměrná. Žádné
povely, na které je zvyklý na cvičišti, žádné příkazy a přísnost,
žádné změny intonance a pokud možno (výcvikáři prominou) žádná
přehnaná důslednost. Jen
tak se cvik stane v budoucnu pro psa radostí.
První lekce je prováděna
v místech, kde nebude příliš rušen okolím. Postupně ,dle vývoje
a stavu přípravy lze psa více a více zatěžovat okolními
vjemy.
Se psem provádíme aktivní přesuny, tedy aktivní krok při kterém
zastavujeme, ale ne tak,jak jsme zvyklí při nácviku či cviku chůze
a zatavení.
Toto přerušení provádíme zvolna a sledujeme při tom postavení
(nakročení) obou párů končetin, a zcela zastavíme až v tom
momentě, kdy máte pocit, že by to mohlo být to pravé a ořechové
výstavní postavení. Z počátku si vám pes bude často a rád
sedat, neboť obzvláště mladí psi ve výcviku, budou mít v hlavě
zmatek. V žádném případě nenuťte psa aby si ze sedu okamžitě
stoupnul a už vůbec ne žádný mechanický a hlasový povel. Stačí,
když se opět rozejdete a situaci po několika krocích z opakujete
. Nepoužívejte povely, které jsou standardní pro výcvik,... To
je velice podstatné a důležité, pokud si nechcete narušit
koncept dosavadního výcviku. Způsob
a druh povelů si zvolte v závislosti na dosavadní výchově a návycích
vašeho rotvajlera.
Zcela jistě, každý
majitel rotvajlera ve chvílích, kdy se necvičí a nejsou žádné
povinnosti oslovuje a chová se ke svému psovi jinak, než-li
obvykle. Tak právě z těchto situací je třeba vycházet a pokračovat
v nich při tomto nácviku. Je
to snadné. Od samého začátku učíme psa dostávat se do výstavního
postoje na povely nestandardní a mnohdy i neobvyklé a především
originální vůči budoucím soupeřům ve výstavním kruhu.
Pokud máme pocit, že zastavení pro naše úcely výstavy, pes začíná
zvládat a reaguje na naše “nestandardní” povely, jako
např.:kocourek,panenka či zdrobnělina jeho jména apod., pak
teprve začínáme pracovat na samotném zpřesnění cviku až do
úplné dokonalosti.
Podstatné je ale ještě připomenout, že výstavní postoj a jeho
samotné provedení, není výsledkem jednoho povelu a jednoho
cviku.
Na samotný postoj je
třeba vždy před samotným konečným povelem psa připravit. V
praxi to znamená, že se musíte sám sebe naučit, jak psa na následný
cvik upozornit, a jak u něj vyvolat maximální soustředění a
koncentraci, bez kterého sebelépe připravený postoj je k ničemu.
Snad nejosvědčenější
metodou je zafixovat psa na jinou osobu či předmět, resp.
pamlsek, a tento objekt mu zafixovat do jeho paměti s tím, že
reaguje i na pouhé označení objektu. Při vyslovení a označení
osoby či předmětu, pes svou oblíbenou věc hledá či očekává.
Zapomene na vše a soustředí se na právě vyslovené. S
tímto motivováním se nesmí ale příliš často hazardovat. Neboť
váš rotvajler velice brzo pozná, že se jedná o blamáž a že
nic z toho, co mu slibujete nepřichází.
Výstavní řády
upravují povolenou podporu psa, a tak by jste se měli před výstavou
velice podrobně seznámit s pravidly, které určité postupy přímo
zakazují. A dle těchto platných výstavních předpisů zvolit přípravu
svého psa.
Výstavní postoj by
měl být co nejvíce přirozený. Výraz předváděného jedince
by měl být velice pozorný a ušlechtilý. Nesmíme mít pocit z
postoje, že se jedná o strnulé a zkamenělé zvíře. Ušlechtilost
a krása musí právě v této poloze být markantní.
Zkušený vystavovatel se snaží o to, aby byly vidět přednosti,
ale také aby byly některé drobné nedostatky potlačeny. Je jen
na rozhodčím, jak si poradí s dobrou či špatnou prací
vystavovatelů.
Závěrečný výstavní postoj, to není jen a pouze část předvedení
jedince. Ale je třeba v něm vidět i celou přípravu a celkový
stav vystaveného rotvajlera. Jeho zdravotní, psychický a fyzický
stav - to vše lze vyčíst ze závěrečného defilé a jednotlivých
výstavních postojů.
Shrneme-li vše, co
jsme si dosud o výstavním postoji řekli, je třeba učinit za vším
řádnou tečku. Tak-že:
Na co především dbáme při postoji psa :
- celkový výraz nesmí být strnulý a odevzdaný
- pes je maximálně pozorný ale ne vzrušený
- se zájmem sleduje okolí a je schopen reagovat na naše případné
usměrňující povely
- jeho chování je vyrovnané, neprojevuje se štekáním ani jinými
hlasovými projevy
- dbáme na správně neseném krku .( Ne skloněný a ne příliš
vztyčený)
- správný postoj v požadovaném úhlu ,obou párů končetin
- sledujeme kladení tlapek ( případné vytáčení)
- kontrolujeme lokty, a celou partii zad
- průběžně kontrolujeme, zda-li pes nemá na obličejové části
sliny - které odstraníme
- neustále si udržujeme bezpečnou vzdálenost od ostatních předváděných
psů
SEBE I PSA UDRŽUJEME
V MAXIMÁLNÍM SOUSTŘEDĚNÍ.
Mechanické předvedení
- nebo
také předvedení v pohybu.
Nejprve si ale musíme vysvětlit proč mechanické předvedení a
co vše se pod tím skrývá.
Pro mnohé vystavovatele, i ty zkušenější, existuje pouze jeden
druh výstavního pohybu a to klus. Je to vcelku logické. Rotvajler
je klusák a tak klus je mu naprosto přirozeným pohybem, tak se
musí tedy na výstavě pohybovat. Samozřejmě,
že je to pravda, ale já bych se chtěl zabývat pohybem poněkud v
jiné rovině.
Z pozice posuzujícího.
Jsem znám tím, že u mne rotvajleři při posuzování jsou v
pohybu poněkud déle,( ale samozřejmě s citem a s ohledem na
stupeň hodnocení a možnosti vystavujícího) než-li u jiných
kolegů rozhodčích. Mám k tomu samozřejmě své důvody, o kterých
si také něco řekneme.
Než-li přistoupíme
k vysvětlení významu a úcelnosti mechanického předvedení, rád
bych vám vše vysvětlil názorně na jednom případu z praxe.
Je tomu již mnoho
let, kdy jsem hospitoval na jedné vcelku významné výstavě, která
byla pro plemeno rotvajler i výstavou speciální, a sešla se na ní
skutečně na svou dobu celá špicka našeho chovu, neboť součástí
této výstavy byl i svod plemeníků.Hospitoval jsem u rozhodčího,
kterého si nelze jinak, než nevážit - pana Františka Lukeše.
Po počáteční selekci, kdy se zadaly známky VD a D nám zůstalo
v kruhu ještě dostatek psů, kteří téměř všichni měli šanci
stát se vítězi či postavit se na pomyslnou bednu.
Rozhodčí se rozhodl, jakým způsobem podělí dosud předváděné
psy a přesto vše konzultoval se mnou.S pořadím nešlo jinak, než-li
souhlasit. Pes, kterého rozhodčí předurčil na místo první,
mne však zaujal svým zhoršujícím se pohybem. Aniž jsem mé zjištění
rozhodčímu řekl, požádal jsem jej o dalších 10 minut pohybu
pro zúčastněné s tím, že určitě výsledné pořadí bude jiné.
Nemuseli jsme nechat běhat psy až těch požadovaných 10 minut,
ale stačila poloviční doba a první dva psi rázem odpadli,
laicky řečeno - situace zralá na ručník do ringu.
Majitelka aspiranta na vítězství to vše ale chápala a myslím
si že i dodnes chápe jinak. Nešlo zde o fyzické síly, těch měl
pes skutečně na rozdávání, nehledě k tomu, že se jednalo o
skutečně krásného jedince, kterých ani dnes není dostatek.
S přibývající délkou
pohybu se objevovali nedostatky a vady, které by na jedinci
neunaveném a nezatíženém nikdo neobjevil.
Po výstavě jsem
vystavovatelce vysvětlil, oč jde a proč jsem nabyl přesvědčení,
že ne vše je s pohybovým aparátem, konkrétně pánevních končetin
v pořádku.
Reakce byla taková, jaká byla.
S odstupem času se můj odhad potvrdil. Tento pes měl výsledek
DKK velmi vysoký a jeho postižení bylo skutečně výrazné.
(Jméno psa a chovné stanice neuvádím záměrně, neboť se jedná
o renomovanou chovnou stanici. )
U druhého zmiňovaného psa, nešlo o problémy s pohybem, ale o
skutečně slabší fyzickou kondici, která měla za následek,
jeho naprosté svalové uvolnění, a jeho dosud pevný hřbet se
uvolnil takovým způsobem, že to muselo být zřejmé i laikovi,
že jeho pohyb není v pořádku.
___________________________________________________________________________
Na této malé epizodě
jsem chtěl názorně poukázat na důležitosti a významu
mechanického posouzení, z hlediska pohledu rozhodčího. To, co
mnozí vystavovatelé občas považují za zbytečně a svým způsobem
i ponižující, je ve skutečnosti nutné, důležité a nezbytné.
Chov a výcvik psů
je svým způsobem sportovní činnost, a i když mne samotnému
dnes již běh nepřipadá až tak jako normální a přirozená činnost,
musím počítat a předpokládat, že pokud půjdu svého psa kamsi
vystavovat, musím počítat s tím, že pokud o něco půjde, a ono
vždy vlastně o něco jde, že se mohu setkat s požadavkem pana
rozhodčího : tak přátelé běžíme a ještě alespoň 10 minut
a a a .......................co pak.???
Pohyb psa má význam
v tom, že rozhodčí si velice dobře zmapuje jednotlivé partie
psa a jejich kompaktnost a návaznost na sebe.
- mechanika pohybu
- délka kroku,prostornost,
- postavení končetin,
- druh a způsob pohybu,
- celkový dojem,
V mechanickém
posouzení má rozhodčí možnost toto provádět jak samostatně,
tedy pouze jeden konkrétní pes v pohybu, kdy si vlastně rozhodčí
potvrzuje některé zjištěné nedostatky a chce si je potvrdit, a
nebo také se při samostatném pohybu zjišťuje postavení (zadní
i přední) obou párů končetin - sbíhavost či rozbíhavost a
potažmo také případná křivost či vytáčení některých
partií končetin ( tlapky, boky,kolena , hlezna apod.)
Pokud se mechanické posouzení provádí společně, tedy více
posuzovaných se pohybuje najednou, potom má rozhodčí jedinečnou
možnost porovnávat,.
Pokud mám již dobře zmapované všechny klady a nedostatky a mám
jistou představu o jednotlivých šancích na umístění, mohu a
často i přikročuji k vytváření pořadí, dle zjištěných
poznatků a dle způsobu pohybu a celé prezentace toho kterého
jedince..Recept je jednoduchý. Na špicku se umístí ti lépe
vypadající a bojující.Je dobré nenechávat na prvním místě vždy
toho nejlepšího, tedy abonenta na první či druhé místo. Ale je
třeba v čele pomyslného peletonu měnit pořadí, a to z
jednoduchého důvodu.
Především být se psem v čele od začátku je nesmírně namáhavé,
a to nejen fyzicky ale i psychicky. Tak-že já vlastně byť v dobré
víře, svým způsobem mírně takového špickového jedince znevýhodňuji
oproti ostatním. Tím,
že měním pořadí na špicce, ale i dále v poli, dokážu
motivovat i ty vystavovatele, kteří motivaci na zadních pozicích
jen s obtížemi nacházejí.
Způsob pohybu :
Způsob výstavního
pohybu je jediný - klus. Souhlasím, ale jen částečně.
Rotvajler je klusák,. a jako takový musí být předveden.
Definice pohybu psa - klus je asi zřejmá i začátečníkům.
Ale, já bych přesto si dovolil upozornit na tu skutečnost, že není
klus jako klus.
Zcela odlišný způsob klusu uvidíme u německého ovčáka,
dobrmana či rotvajlera. Proto
je třeba velkého citu a znalosti posuzujícího - při pohledu na
klusajícího rotvajlera, aby odhadl a rozpoznal co je a co není
typické při tomto pohybu pro toto plemeno.
Musí se při tom brát zřetel na každého jedince jako na
individualitu, a při posouzení kvality pohybu (klusu) přihlédnou
k jeho konstituci a dalším anatomickým okolnostem.. to,
ale v žádném případě neznamená, že pokud požadovaný klus
je nekvalitní, je tento jedinec omluven, pro svou nedokonalou či
extrémní konstituci.
Citlivě přihlédnout
k dalším okolnostem, nic více tím není myšleno.....
Mě, co by rozhodčímu,
ale k mechanickému, tedy komplexně mechanickému posouzení, pouze
předvedení v klusu nestačí. Na to, abych si učinil ucelenou představu
o každém posuzovaném jedinci, tak je musím sledovat při třech
základních způsobech pohybu, se kterými se každý z nás na výstavách
běžně setkává.
- klus
- rychlý krok
- uvolněný krok
Klus jsme si již částečně
vysvětlili, ale co je myšleno rychlým a uvolněným krokem?
Povel krok vydává
rozhodčí v momentě, kdy má pocit a přesvědčení o dlouhém
klusu, a že je nutno změnit rytmus pohybu. Ti z vás, co vystavují
jistě dobře ví, že není až příliš snadné udržet při
kroku předváděného rotvajlera v klusu, aniž by neměl snahu přejít
do mimochodného kroku. I to je jeden z důvodů, kdy já osobně
posuzuji rotvajlera v klusu, ale i krok psa mne o mnohém přesvědčí
či napoví.
Uvolněný krok je takový způsob pohybu, kdy jsem například
zaneprázdněn posuzováním jiného psa či se řeší organizační
záležitosti spojené s posuzováním, a tak tehdy vystavovatelům
doporučím, aby touto uvolněnou chůzí své psy uklidnili a
vlastně připravili je i sebe na další boj o pořadí.To jsou vzácné
chvíle odpočinku pro všechny zúčastněné v kruhu, krátký
odpočinek, uvolnění a očekávání věcí příštích. Ač
poznatky z tohoto stylu pohybu z hlediska posouzení nemají téměř
žádný význam, přesto si zmapuji takto se pohybující se
jedince a některé již zjištěné nedostatky se mi potvrdí,
stejně jako je tomu u předností.
Pohyb rotvajlera je
skutečně alfou a omegou výstavního ohodnocení a případného
úspechu.
Právě zvládnutý pohyb na výstavě, mnohdy potlačí drobné
nedostatky v exterieru. Přiznám se, že i já tak rozmýšlím.
Čistě v teoretické rovině,pokud se ve finále setkají tři
naprosto (teoreticky) stejní a vyrovnaní jedinci, o pořadí
rozhoduje pro mne hlavní plemenný znak - hlava a jako druhý
atribut je pohyb.
pokračování.....................
Připravil a zaslal: František
Šmíd
Zpracovala:
Klementová
Hana
![](images/ReliefSm.jpg)