Kam až můžeme sáhnout při
zkoumání původu rotvajlera? Budeme-li důslední, musíme začít v prehistorických
dobách, na počátku formování zvířecích druhů. Musíme se podívat až do druhohor, kde nacházíme fylogenetické
kořeny samotných savců. Je to doba maximálního rozvoje rozmanitých ještěrů. Od
obrovitých dinosaurů až po jednoduché univerzální formy s úžasnou
přizpůsobivostí, předchůdce dnešních savců. Po vymření velkých ještěrů se
dále rozvíjeli právě tito tzv. savcozubí ještěři, kteří nesli mnoho vývojově
pokročilých znaků, typických pro vyšší vývojové formy, mimo jiné i pro
předchůdce savců. Tato skupina zvaná Pantotheria, měla již rozlišené zuby,
přizpůsobené ke žvýkání i ukrajování potravy. Z této skupiny se postupně
vyvíjely všechny typy chrupů dnešních savců. Nás bude zajímat pouze jedna ze dvou
vývojových větví živočichů, kteří byli masožraví. Na začátku třetihor
nabývala tato skupina kreodonti (prašelmy) stále většího významu. Skupina
kreodontů se opět silně diferencovala, vývoj pokračoval i v mnoha slepých
uličkách, až postupně skupina vymřela, a zůstali pouze nejdiferencovanější
zástupci.
Vývojově pro nás zajímavou prašelmou byla
drobná šelmička Miacis, připomínající dnešní ženetky (jde o malou šelmičku
dlouhou asi 50 cm, ocas asi 50 cm, výška 1520 cm, základní barva je světle šedá s
několika řadami černých skvrn na těle). Miacis bylo zvíře s dlouhým protáhlým
tělem, krátkými, hbitými končetinami, s pěti dobře vyvinutými prsty. Prsty měly
zatažitelné drápy, což odpovídalo životu této šelmy v korunách stromů, kde
lovila a ukrývala se. Že šlo o šelmu, dokazují čelisti a uspořádání zubů,
které v podstatě přetrvalo až po psa. Zuby v zadní části dutiny ústní byly
uspořádány jako střihačské nůžky, což umožňovalo již tehdy ukusovat větší
kusy masa z kořisti. Takové kusy byly rovnou polykány a tráveny. Vidíme, že tento
druh měl znaky několika pozdějších i současných druhů masožravců. Je
pravděpodobné, že se z potomků tohoto prehistorického zvířete vyvinuly, vedle psů,
také lasice, kočky, hyeny a medvědi. Sledujeme-li potomky tohoto druhu, z nichž se
později zformovali i prapředci psa. Je patrný zřetelný odklon od života na stromech
i tomu odpovídající změny v uspořádání kostry. Z nálezů na americkém
kontinentě vidíme, že tito následníci Miacise, tzv. Cynodictidae, byli vzrůstem
větší, ale stále měli dlouhé tělo a krátké končetiny. Drápy byly
nezatažitelné, některé kosti v nártu postupně napevno srostly. Tím se zvýšila
pevnost končetiny a také rychlost a pevnost běhu po rovné zemi. Vývojovým centrem
dalších psovitých šelem se v době třetihor stala Severní Amerika, odkud se
šířily téměř do celého světa. Zde nalezená malá šelmička Hesperocyon dala
vznik vývojové větvi psovitých šelem.
Byl objeven i známější Tomarctus jako
předchůdce psa. Podle některých autorů se zde rozdělil vývoj do několika forem,
již předchůdců jednotlivých plemen. Podle jiných ještě následovala po tomarktovi
společná vývojová linie, z níž se teprve později oddělila větev dnešních
lišek, pesců a dhoulů. (Tyto spory vedou skupiny vědců dodnes o původu psa
monofyleticky z jednoho předka, nebo polyfýleticky vznik psa křížením z několika
příbuzných, vzájemně podobných druhů, a nejsou dodnes vyřešeny a důkazy
snášejí zastánci obou teorii.)
Starší autoři řadili mezi předky psa
domácího také lišky. V minulém století se dokonce ještě uvažovalo o tom, že
liška ovlivnila špicovitá plemena. Ukázalo se však, nejen z praktických
zkušeností, ale i na základě bližšího zkoumání anatomie, fyziologie a konečně i
genetiky psovitých šelem, že křížení mezi psy a liškami je vyloučeno, protože
tato zvířata mají rozdílné počty chromozomů. Rozdíly jsou natolik podstatné, že
nedovolí křížení. Musíme se tedy spokojit s tím, že mezi předky nejstaršího a
nejrozšířenějšího průvodce člověka patří bezvýhradně druhy z velkého a velmi
plastického rodu Canis.
Je prokázáno, že většina druhů tohoto rodu se
mezi sebou plodně kříží. Vzhledem k nesmírnému rozšíření druhu Canis lupus,
tedy vlka, se právě tato velice přizpůsobivá a nadaná šelma považuje za hlavního
předka psa domácího. Mluví pro to velká variabilita druhu, jeho výskyt v oblastech
vzniku psa domácího, již na rozhraní paleolitu a mezolitu, to je v době před asi
dvanácti tisíci lety. Dalším argumentem pro vlka je poměrně větší mozkovna než u
jiných příbuzných druhů, například šakala obecného, neobyčejně rozvinutý
společenský život a vyjadřovací schopnosti.
Samozřejmě nelze vyloučit určitý podíl
šakala nebo kojota na vzniku některých plemen asijských nebo amerických, v
současnosti je možné při určitém zředění populací divokých zvířat pozorovat
křížení těchto divokých zvířat popřípadě i s domácími psy.
K vlastnímu zdomácnění psa nepochybně
docházelo po velmi dlouhou dobu. Zkušenosti s volně žijící mi zvířaty, která
etologové pozorovali, ukazovaly, že civilizací nepostižené populace vlků
neprojevují vůči člověku takovou plachost jako zvířata po staletí vystavená
pronásledování, např. vlci evropští. Zvědavost ovlivněná vysokou inteligencí
zvířete a snaha opatřit si potravu z nejsnáze dostupných zdrojů přivádí vlky k
lidem a umožňuje navázat s nimi kontakty. Je tedy pravděpodobné, že se vlci
dobrovolně přibližovali k loveckým táborům paleolitických a mezolitických lidí a
sami vytvořili předpoklad k ochočení některých příslušníků vlastního druhu a
tím přispěli k vytvoření prvních, oboustranně užitečných svazků. Zdá se, že
oba druhy člověk a vlk žily po určitou dobu vedle sebe, o čemž svědčí poměrně
časté nálezy koster nebo aspoň lebek a čelistí poblíž skládek odpadků v
blízkosti loveckých táborů. 0 těsnějším vztahu svědčí mnohdy výjimečné
uložení těchto kostí např. v hrobech jedinců, považovaných za šamany rodu
(Pavlov, Kostěnki, Malta a další).
Pochopitelně že vlci, kteří se zdržovali v
blízkosti člověka, nejevili žádné znaky domestikace. Obvykle se objevily např. u
psů nalezených v tábořištích lidí střední doby kamenné (Star Carr). Tato
zvířata byla méně statná než volně žijící vlci a na jejich kostech a na chrupu
byly patrné výrazné změny.
V každém případě musíme klást původ psa
mnohem dále do minulosti, než se dříve soudilo podle rozšíření nálezů ze
střední doby kamenné (Anglie, Ukrajina, Sibiř). Musíme uvážit možnost, že
současně existovalo několik domestikačních center, přinejmenším ve starém
světě. Z tohoto důvodu je třeba přistupovat opatrně ke vžitému schématu
původních typů psa, jak je uvádějí Studer a jeho následovníci, protože až na
výjimky celá tato soustava vychází převážně z evropských nálezů, a to ještě
nepatrného stáří.
Vzhledem k rozmanitosti blízce příbuzných typů
domácích psů (u fosilních nálezů nelze mluvit o plemenech), můžeme považovat za
jisté, že jedním z center, kde vznikla celá škála chrtovitých psů a silných
pasteveckých plemen, byla Střední Asie.
Za oblast, kde se vytvářela například skupina
špiců, můžeme považovat pásmo od přímoří přes severnější oblasti Sibiře až
do západní Evropy. S dalším samostatným centrem, kde docházelo k bohaté
diferenciaci psů, byly nepochybně oblasti Blízkého východu, ,kde se současně
vyvíjely i nejvýznamnější starověké kultury. Tato oblast byla v trvalém styku s
jihovýchodní a Střední Asií a styky zasahovaly až do Číny. Tento fakt nepochybně
zapůsobil na vývoj velkých a značně agresivních psů, předchůdců dnešních
molosovitých plemen.
Mezi víceméně okrajovými evropskými kulturami,
které se začaly rozvíjet teprve v prvním tisíciletí před naším letopočtem, a
mezi mnohem bohatší paletou asijských kultur, byly po celou dobu starověku a novověku
velmi bohaté vztahy. Psi byli samozřejmou součástí kupeckých karavan i
dobyvatelských armád. Ve starověku se hojně uplatňovali váleční psi (Asýrie), ale
ani řadové vojsko se neobešlo bez psů hlídacích, popř. pasteveckých. Vládcové a
elitní jednotky brali s sebou na tažení i psy lovecké. Vzhledem k tomu nacházíme u
starověkých autorů poměrně dost poznámek o použití a výskytu psů a můžeme mít
za to, že se do cizích zemí dostávali nejenom výjimeční jedinci (např. molosové
darovaní Alexandru Velikému), ale docházelo i k poměrně značné výměně běžných
užitkových psů.
Velká pastevecká plemena vznikala vesměs v
horských oblastech zejména v asijských horstvech od Mongolska a Tibetu přes Altaj až
po Kavkaz. Odtud se patrně šířila do všech evropských hor.
Složení plemen psů značně ovlivnila i
islámská invaze. Evropa na přelomu letopočtu, kdy se na jejím území začala
prosazovat už upevněná nebo dokonce prošlechtěná plemena cizího původu, byla
krajinou poměrně nehostinnou. Kulturní úroveň některých kmenových celků, např.
Keltů, byla vysoká a jejich chovatelské zkušenosti byly značné, přece jen
podstatná část Evropy byla ještě zalesněna a obývána divokou faunou včetně
velkých šelem, jako vlk, medvěd apod. Proto byli silní pastevečtí a strážní psi v
té době vysoce ceněni. Jejich chovem se zabývali i Keltové. Nejdokonalejší zprávy
o přísunu prošlechtěných psů do střední Evropy máme z doby římské. Opevněná
místa, např. vojenské tábory, střediska římské správy, ale i venkovské vily,
poskytují poměrně bohatý přehled obrazového materiálu i kosterních pozůstatků.
Římané kromě běžných loveckých a hlídacích psů dováželi do pohraničních
oblastí své říše i chrty, psy postavou podobné jezevčíkům, drobná luxusní
plemena, podobná maltézáčkům nebo pinčům a výjimečně i velmi silné psy
dogovitého typu. Podle antických autorů, kteří zanechali zprávy o organizaci obchodu
i zásobování vojsk, víme, že přísně organizované a dobře zásobované římské
legie doprovázeli nejenom lékaři a veterináři, ale i skupiny honáků odpovědných
za přesun živého proviantu, především hovězího dobytka a ovcí. Měli k dispozici
skupiny mohutných psů, jejichž pozůstatky nacházíme pouze zřídka, ale jejich
vyobrazení se objevují na některých stavbách nebo na keramice. Obecně se psi
chovaní Římany považují za předky některých pasteveckých plemen švýcarských a
německých. Spory panují o podílu římských psů při vzniku plemen pyrenejských.
Naproti tomu plemena balkánská se většinou považují za zvířata původu
východního.
Se skončením doby římské se vydatně snížil
příliv nových typů domácích zvířat. Jedinými skupinami, které podstatně
ovlivnily život v Evropě, byly vpády kočovníků z východu Hunů, Avarů, Maďarů a
Tatarů, kteří s sebou přivezli všechna svá domácí zvířata včetně psů. To
podstatně ovlivnilo složení domácích zvířat východně od Alp, ale v podstatě se
nedotklo domácích zvířat západní Evropy (dnešního Švýcarska, Bavorska a dokonce
ani Čech). K podstatným změnám došlo až na počátku druhého tisíciletí, kdy se
začaly formovat velké evropské státy. Feudální doba s sebou přinesla velkou oblibu
chovu zvířat. Kumulace majetku umožnila cílevědomou chovatelskou politiku, která se
týkala koní a psů.
Místa kolem tras původních římských výprav
se stala ostrůvky chovu budoucích plemen. Při selekci těchto původních římských
psů sehrála roli nejen jejich upotřebitelnost, ale i vzhled a nejspíš i náhoda.
Proto v poměrně malém regionu západně od Alp postupně vzniklo mnoho pozdějších
plemen. Izolace horskými masivy dala předpoklad, aby nedocházelo k mísení, ale naopak
k vyhranění určitého typu psa v povaze i v exteriéru. Anatomická podobnost
švýcarských salašníků a rotvajlera to jenom potvrzuje. Dodnes se vyskytnou
štěňata rotvajlerů s bílými skvrnami, svým rozložením podobnými jako mají
salašníci. Stejný závěr uděláme při porovnání kosterních pozůstatků z těchto
oblastí starých i několik tisíc let.
Město Rottweil dnes stojí na místě, kde v
dobách římských tažení byla vojenská tvrz, sloužící jako opěrný bod
římských armád. Protože zde byla větší koncentrace vojska, byla zde nutná
větší koncentrace proviantu, a tudíž se lze domnívat oprávněně, že i větší
skupina honáckých psů.
Z původní tvrze vzniklo postupně město, které
se stalo významnou křižovatkou obchodních cest, důležitým místem obchodu s
dobytkem. Kde byl obchod s dobytkem, byli i honáčtí psi, kteří se pro tento účel
začali také cílevědomě chovat. Selekce vedla zpočátku cestou výběru především
podle pracovních schopností. A že rotvajler nestál pouze na okraji jejich zájmu,
svědčí cechovní znak cechu řezníků města Rottenberg, kde je vyobrazen pes s
typickými znaky rotvajlera, při pohánění dobytčete.
Postupným technickým rozvojem dopravy ztratil
rotvajler na svém původním uplatnění honáckého psa a nabyla na významu jeho nová
úloha při ochraně lidí a majetku. V této nové úloze se osvědčil od začátku
našeho století. Stojíme na startovní čáře cílevědomého chovu tohoto
neopakovatelného plemene.
(Novodobá
historie plemene RTW...)
![ReliefSm.jpg (6429 bytes)](../images/ReliefSm.jpg)
|