Genetika
Dědičnost
některých defektů a chorob
(z knihy J. Dostála - Chov psů)
Jedním z rizik chovatelství obecně, a
tedy ani chov psů nevyjímaje, je výskyt dědičných defektů a dědičných chorob.
Dědičné choroby můžeme taktéž řadit mezi defekty (pokud je nechceme zvláště
zdůrazňovat) a naopak, všechny odchylky od normálního stavu, fyziologické nebo
anatomické, můžeme řadit mezi choroby.
Nežádoucí defekty a choroby mají svůj počátek v embryonálním vývoji, na který
chovatelé nemají žádný vliv. O dědičných defektech a chorobách je v podstatě
rozhodnuto již při splynutí spermie a vajíčka. Co přinesla spermie a vajíčko ve
své DNK, to má nový jedinec.
Velmi důležité je vědět, jak se defekt
či choroba v dané populaci vyvíjí a s jakou perspektivou. Žádné plemeno není
prosté dědičných defektů a chorob. Je nutno sledovat jejich výskyt a zvolit vhodnou
metodu plemenitby, aby se nedávala šance jejich rozšíření. Některé dědičné
defekty a choroby se vyskytnou velmi zřídka. Často se objeví jen v některých
liniích nebo rodinách. V posledních letech byly značně rozšířeny jen některé ze
známých dědičných defektů a chorob, jako je dysplasie kyčelních kloubů,
progresivní atrofie sítnice, alopecie (lysivost), u některých plemen šeroslepost,
dědičná hluchota, extrémní plachost nebo kýla. U všech plemen jsou známé (i když
nejsou příliš rozšířené) defekty, jako je ektropium, entropium, předkus, podkus,
chudozubost apod. Kdykoliv se u kteréhokoliv plemene vyskytne jakýkoliv dědičný
defekt či choroba, ihned klesá jeho popularita a zájem o jeho chov. Proto je třeba
velmi pečlivě sledovat populaci, zvláště výskyt takových defektů a chorob, které
se projevují až ve vyšším stáří, kdy je selekce postižených jedinců velmi
problematická ne-li nemožná. I samotné vyřazení postiženého jedince z reprodukce
působí značné potíže nejen jeho majiteli samotnému, ale i chovatelům a
funkcionářům klubu. Obecně se můžeme o dědičných chorobách dočíst v pracích
různých autorů, jako jsou Sova (1978) nebo Naxera (1991).
Při sledování
dědičných defektů a chorob si nejprve povšimněme některých genetických aspektů:
1. Jde-li o defekt či chorobu dominantní, popř. i neúplně dominantní, je selekce
velmi jednoduchá. Postižení jedinci jsou jak homozygoti, tak také heterozygoti. Jejich
vyřazením z další reprodukce úplně zbavíme celou populaci tohoto defektu či
choroby.
2. Jde-li o defekt či chorobu recesivní, pak se vyskytuje jen u homozygotů,
samozřejmě recesivních. U dominantních homozygotů, klinicky i geneticky zdravých, a
u heterozygotů, klinicky zdravých, ale geneticky postižených - nositelů vlohy, se
defekt či choroba neprojevují. Obojí jsou fenotypicky stejní. Heterozygoty poznáváme
od homozygotů obtížně. Chceme-li je odhalit, musíme provést testovací páření.
Nejlepší by bylo páření otce na vlastní dcery a synů na vlastní matku. Budeme-li
ve vrhu po takovém páření pozorovat byť jen jednoho postiženého potomka, jsou oba
jeho rodiče nositelé vlohy. Využití takové příbuzenské plemenitby není u psů
většinou možné a riziko výskytu dalších nežádoucích vlastností je příliš
vysoké. Ani páření nově zařazených psů do chovu s vlastními sestrami nelze u psů
všeobecně uplatňovat pro stejná rizika, i když je rychlejší než testování otce
na dcery a čekání až potomci dorostou. Proto je třeba sledovat každoročně celou
novou populaci štěňat a rodiče nebo alespoň otce postižených jedinců v chovu
omezovat, ne-li úplně z chovu vyřazovat. Jde vlastně každoročně o stanovení
plemenné hodnoty chovných jedinců.
3. Je-li plemeno postiženo výskytem několika dědičných defektů či chorob, musíme
si nejprve stanovit vhodnou metodu plemenářské práce a stupeň selekčního tlaku. V
praxi to znamená zvolit soubor opatření jak postupovat, co je třeba odstranit
nejdříve a co později, aby každá generace potomků byla lepší než generace jejich
rodičů.
4. Podstatně složitější je situace, kdy je recesivní dědičný defekt či kdy je
choroba kontrolována dvěma nebo více geny. Stejně obtížná je selekce, kdy jde o
tzv. neúplnou penetranci genů, tj. kdy se recesivní gen může projevit jen tehdy,
má-li k tomu vytvořeny nějaké vhodné vnější podmínky. V těchto případech je
selekce vždy zdlouhavější a správnost zvolené selekční metody můžeme kontrolovat
jen sledováním frekvence (výskytu) nežádoucího znaku či vlastnosti v populaci.
5. Podobně komplikovaná je i situace v případě vazby dědičného defektu či choroby
na pohlaví. Vlastní vazbu zjistíme genealogickým studiem, selekce však vyžaduje
velmi značného úsilí i v případech, kdy nejde o znak či vlastnost v populaci
příliš rozšířenou.
Zpracovala: Klementová
Hana
![](../../images/ReliefSm.jpg)